Vadí mužům nedostatek sexu?

tak trochu biochemická úvaha

Pokusme se rozvést jednu zdánlivě nesouvisející otázku: Není plešatost, podobně jako je způsobována při léčbě rakoviny podávanými cytostatiky, v některých případech způsobována látkami s podobným účinkem, které si může organismus za jistých okolností sám vytvářet?
Pro by mluvila skutečnost, že i v případě, že při rakovině vlasy nepadají, snižuje se jejich pevnost v tahu. Jeden čas se dokonce doporučovalo pro včasné odhalení rakoviny pravidelně pevnost vlasů měřit.

Plešatost mužského typu bývá někdy považována za druhotný pohlavní znak, společný s primáty. Jako důkaz se uvádí její výskyt u šimpanzů a orangutanů.
Problém je však tak trochu v tom, že neplešatí všichni, a i u těch, kdo plešatí, jsou rychlost a rozsah plešatění velmi rozdílné. Plešatění je dle mého názoru jev příliš
individuální, příliš nepravidelný na to, aby mohl být za druhotný pohlavní znak považován.
Můžeme si však povšimnout také dalšího společného rysu s primáty - a to přechodu od říje k celoroční pohlavní pohotovosti.

Tím se dostáváme k souvislosti plešatosti s mužskými pohlavními hormony. Tvrdí se, že plešatost vzniká působením těchto hormonů na vlasové kořínky. Ale je tu zase jeden problém - nezdá se, že by ti, kteří neplešatí, měli méně mužských pohlavních hormonů.

Zde se nabízí jedna myšlenka: Plešatost nemusí být způsobována mužskými pohlavními hormony přímo, ale látkami, jejichž tvorbu trvale zvýšená hladina těchto hormonů
provokuje. Veškeré nepravidelnosti by pak bylo možno přičítat tomu, že tato obranná reakce organismu nemusí být u každého stejná, a vlivy dědičnosti hledat spíše v této
oblasti, než pouze v dědičně podmíněném stupni odolnosti vlasových kořínků vůči hormonům.

Nejjednodušší mechanismus by byl tento: Mužské hormony jsou rakovinotvorné, a tak organismus k utlumení jejich účinků vyrábí látky podobné cytostatikům, které jako vedlejší
účinek způsobují plešatost.
Tento mechanismus by však nevysvětloval zmíněné nepravidelnosti. Odezva organismu na počínající rakovinu by se neměla až tak příliš lišit. Pokud ano, museli by mít muži bez pleše rakovinu častěji než plešatí.

Proto se domnívám, že mechanismus by mohl být spíše asi takovýto: Trvale zvýšená hladina mužských hormonů je jev, který se v dřívějších dobách vývoje živočichů, před
přechodem od říje k celoroční pohlavní pohotovosti, nevyskytoval. Proto na ni organismus dosud často reaguje poplašně - podobně jako i v mnoha jiných zátěžových situacích, a stejně jako v případě rakoviny vyrábí látky s účinkem podobným cytostatikům.
Je docela dobře možné, že k tomu i má důvod. Chemické složení mužských hormonů mohlo například vyhovovat v dobách, kdy se v organismu ve větší míře vyskytovaly pouze v období říje. Nemusí však vyhovovat v době celoroční pohlavní pohotovosti, a tedy jejich trvale zvýšené hladiny. S takovým trvalým zvýšením se v oněch dobách prostě „nemuselo počítat“. Takových „slepých uliček“ ve vývoji živočišné říše bychom mohli najít víc.

Výsledkem tedy je, že mužům v krvi koluje cosi, čemu se organismus panicky brání produkcí látek, které nakonec likvidují organismus samotný.
Rozdíl v délce věku, kterého se dožívají ženy a muži, má tedy zřejmě kromě sociologických důvodů také tento důvod biochemický.

To je všechno hezké, ale co s tím? Pokud se nad tím zamyslíme, dojdeme k závěru, že jediným řešením, které dnešní lékařská věda a dnešní společnost nabízí, je kastrace, ať chirurgická, nebo chemická.

Kdysi sice existovala ještě jedna možnost, a tou byl sex. S tím se však již dnes nedá příliš počítat.

I když působení sexu bude trochu složitější, „zbavit se přetlaku hormonů“ dostatečným sexuálním životem zní sice rozumně, ale v dnešní asexuální společnosti je to skoro neproveditelné. (Pokud mluvím o sexu, myslím tím sex, který si zaslouží být sexem nazýván.)

Pokud jde o souvislost dostatečného sexuálního života a naděje na dožití se vyššího věku u mužů, v dnešní době už máme kromě prvních statistik z Darwinovy doby i další
statistické údaje, které ji potvrzují.
Většina lékařů sice již dnes sex doporučuje. Tyto jejich ryze teoretické rady jsou však asi tak stejně platné, jako rady používat při neexistujícím sexu prezervativ.

Závislost délky života mužů na sexu se zdá být potvrzována i narůstajícím rozdílem ve věku dožívání žen a mužů s poklesem množství sexu ve společnosti. Například si můžeme
uvést nedávné hořekování americké vlády, že přes miliardy dolarů, které se v USA nacpaly do zdravotnictví, průměrný věk, kterého se dožívají muži, klesá. Lze logicky předpokládat, že bude klesat i nadále - ve všech asexuálních společnostech.

Zdá se, že tyto souvislosti i někteří lidé cítí. Jako příklad si můžeme uvést často uváděnou zvýšenou chuť k sexu u smrtelně nemocných osob.

Můžeme si i uvést spíše do říše pověr patřící tvrzení, že plešatí muži jsou více sexuálně založení. Nemyslím, že všichni - pouze ti, kteří cítí, že sex jim může pomoci
snížit přebytek hormonů a následně tak i produkci látek s cytostatickými účinky, ničících jejich organismus.
A také si můžeme uvést tantru. O tantricích je dobře známo, že mají působnost hormonů natolik pod kontrolou, že nejenže neplešatí, ale navíc jim rostou extrémně dlouhé vlasy - skutečný druhotný samčí pohlavní znak, „hříva“.

V dnešní společnosti s nedostatkem heterosexuálního sexu tedy mohou prosperovat pouze asexuální ženy a homosexuálové (u nichž fungují hormony také odlišně, a navíc možnost sexu mají). Heterosexuálním mužům není tato společnost určena. Je jim odepřeno právo dožít se stejného věku jako ženy. Uměle bylo vytvořeno takové sociální prostředí, které výrazně zkracuje jejich život. Vidíme zde jasnou diskriminaci heterosexuálních mužů, pokud jde o dost podstatné právo - právo na život. Pokud ovšem taková diskriminace není spíše genocidou.
Dá se ale i uvažovat, jestli to vlastně není všechno moudře zařízeno. I když není jisté, že to bylo původně v evoluci cílem, dnes věc funguje tak, že organismus mužů je naprogramován na to, aby v případě, že nemají možnost sexu, zahájil vlastní autodestrukci. V podstatě se tak vyvinul mechanismus, kterým jsou odstraňováni v „přírodním výběru“ neúspěšní jedinci. Až na to, že tento výběr dnes už rozhodně není přírodní.

Nicméně i v této době, zvlášť pokud se nepodaří oprášit starou dobrou „heterosexualitu“, může nám mužům připadat celá ta věc jako nanejvýš milosrdná - jako zkrácení utrpení.

Celá tato úvaha zatím není biochemicky potvrzena, a je tedy věcí dalšího výzkumu. Je třeba najít ony látky podobné cytostatikům, které organismus, snad z důvodu nějaké chyby
při identifikování zdroje nebezpečí, produkuje i v případech, kdy o rakovinu nejde, a které pak místo rakovinných buněk likvidují organismus samotný. (Tvorba těchto látek nemusí
znamenat menší riziko rakoviny, neboť vyšší riziko u následně oslabeného organismu může jejich působení i převážit.)
Pokud se je podaří objevit, bude možné produkci a působení těchto látek ovlivňovat přímo pomocí léků, případně i pomocí nějaké diety, namísto nynější jediné teoreticky známé
možnosti - nepřímo přes hladinu mužských pohlavních hormonů kastrací.

I když je samozřejmě otázkou, jestli má vůbec smysl, aby se heterosexuální muži snažili udržet na tomto světě co nejdéle za každou cenu, bez naděje, že budou kdy mít dostatečnou možnost sexu.
A také, jestli tato společnost bude mít kdy zájem, aby v ní heterosexuální muži žili.

   jk