Projev na setkání členů Unie českých spisovatelů, 7. února 2009

Dosud nikdo nepřišel na to, v čem jsme na tom dnes lépe než před listopadem 1989. ...Kdyby někdo po listopadu vypsal cenu pro toho, kdo to objeví, měli bychom alespoň cenu, která by zůstala nevyplacena déle než známá Kremerova cena - cena za zdolání trasy o délce jedné míle a tvaru osmičky na letadle poháněném lidskou silou. Ta byla vyplacena již za 18 let.

Nejde jen o to, že v této době reálné totality a reálné nesvobody žijeme v bídě, jakou si od dob třicetileté války nedovedl nikdo ani představit.
Nejde jen o to, že je naše země okupována vojsky NATO, a že na rozdíl od doby nacistické okupace kdy naši muži do wehrmachtu rukovat nemuseli, byli naši muži za této natistické okupace - až do zrušení vojenské povinnosti - do okupační armády nuceni rukovat. Ani o to, že jsme vstupovali ze středu Evropy na její nejzazší periferii za potupné podmínky, že Češi nesmějí v zemích EU vykonávat žádné jiné zaměstnání než „první povolené řemeslo“ - prostituci, což ještě v některých zemích platí.
Ba dokonce nejde ani o to - i když to už je vážnější - že v rámci „deregulací“ má být ze svých bytů, které jim polistopadový režim vyvlastnil, vyhnáno více lidí, než kolik kdysi vyhnali nacisté z pohraničí.

Opravdu vážné je, že již v podstatě zcela zanikla komunikace mezi lidmi. To samozřejmě není záležitost posledních dvaceti let, ale právě v této době byla završena.
Skoro již nelze komunikovat tištěným slovem, už proto, že je těžké něco vydat. A i když se to povede, lidé již moc nečtou. A i když čtou, kniha již ztratila jednu ze svých podstatných funkcí, kterou byla funkce jakéhosi referenčního textu. - Lidé si přečetli stejnou knihu, pak se sešli a povídali si o ní. Takovým způsobem to už funguje jen v některých náboženských společenstvích, kde však bývá výběr literatury omezen, a debata, jak se dnes říká, moderována či automoderována.
Dnes se již lidé nescházejí. Je přece doba internetu, a tak si, skryti v anonymitě, sprostě nadávají ve webových „diskusích“.
Donedávna jsem snil o tom, jaké by to bylo krásné, kdyby se mezi lidmi obnovil osobní kontakt. Pak jsem přišel na to, že již ani ten by sám o sobě nepomohl. Lidé dnes žijí v takové izolaci, že když se náhodou nakonec s někým setkají, potřebují se vykecat, a nejsou schopni dialogu.

Co je tedy třeba, je přispět k opětnému vytvoření společnosti, kde se lidé setkávají tak často, že již jsou vykecaní, a tedy schopni diskuse.
Pokud sledujeme, jak jsme se do současného neblahého stavu dostali, vidíme, že tomu napomohla i literatura - ale také, že by tomu podobným způsobem mohla i odpomoci.
	Literatura totiž byla po staletí stejně poplatná, prodejná jako jiné druhy umění, a ochotně popisovala, idealizovala, řekněme rovnou propagovala taková uspořádání společenských vztahů, která komunikaci potlačují. I literatura v nemalé míře přispěla k rozbití společnosti na rodiny a posléze na jednotlivce. A stejným způsobem literatura pokračuje i v dnešní době. - I pokud popisuje jiné vztahy než oficiálně schvalované, nikdy nechybí prvek moralizování - jak je to špatné, zkažené, zvrácené, a jak to prý vždycky špatně skončí.

Když pozorujeme dnešní světové dění, vypadá to, že svět založený na potlačování komunikace končí. Zadusil sám sebe. Stejně tak ale i literatura zadusila sama sebe. Je proto třeba vybudovat nejen nový svět, založený na komunikaci, ale i novou literaturu.
	Je třeba, aby literatura popisovala skutečnou partnerskou lásku, a ne párovou pseudoromantickou pseudolásku založenou na přenosu vazby na matku. Skutečné ženy, ne ženy matky, nevěstky a nevěsty, skutečné muže, ne muže zahnané do nemužských a nemužných rolí otců a manželů. Ne ženy, které čekají na prince a až za ně muži všechno udělají, ale ženy, které se umějí aktivně postavit k životu. Ne muže, kteří říkají „ano“, ale muže, kteří umějí říci „NE!“
	Situace je opravdu vážná. Dnes již se potřebujeme vrátit k životu ve skupinách, tlupách, komunách či komunitách nejen pro obnovení sexuality, ale i pro obnovení komunikace vůbec. A je na nás, jestli půjdeme příkladem ... a jestli přiložíme k dílu i své pero či kalamář.
▓
Jan Kristek