O co tady jde?

Na této planetě, patrně i v tomto vesmíru, a nejen v tomto, jde hlavně o jedno: Probíhá zde boj neindividuálních forem života proti individuálním formám života. Pro neindividuální formy života v lidské podobě se vžil název deprivant, který definují ve své knize Vzpoura deprivantů (Makropulos, Praha 1996) František Koukolík a  Jana Drtilová, a tak jej budu používat i zde.

Deprivant je v podstatě lidské tělo zbavené individuální duše a ovládané pouze dušemi skupinovými. Jediná „hodnota“, kterou deprivanti uznávají, je moc, a zvlášť v anonymních mocenských strukturách se jim velmi dobře daří dostávat se „nahoru“. Když se tam uchytí, snaží se manipulovat lidi a celou společnost směrem, který jim nebo je ovládajícím skupinovým duším vyhovuje. Nastolí svou ideologii, zamění všechny hodnoty, zvítězí jejich „pravda a láska“. A masívní propagandou se to vše snaží natlouci do hlavy všem ostatním…

je nám vnucována „realita“, tak jak vypadá z hlediska deprivantů

Jak jsem říkal, v případě deprivantů se jedná o neindividuální formy života, což se dost průhledně projevuje v jejich propagandě:

proto jsou potlačovány jakékoliv nauky o převtělování – deprivanti se totiž nepřevtělují. Po jejich smrti se jejich karma rozprskne a nalepí na jiné jedince. To, že neexistuje převtělování, je pro deprivanty pravda. I když i tak mohou deprivanti útočit „se slepou zatvrzelostí hmyzu“, bez ohledu na své přežití. V tom jsou podobni „společenskému“ hmyzu, který je podobně ovládán a řízen skupinovou duší.
proto jsou embrya označována za lidi – jedná se o podobnou formu života jako u deprivantů. U embryí není individualita ještě, u deprivantů není individualita už. Jsou něco jako „individuálně“ mrtví. Můžeme si připomenout výraz „mozkově mrtvý“, používaný v případě těla napojeného na přístroje, ale již s odumřelým mozkem. …Není mezi tím až takový rozdíl.
proto se také tolik mluví proti trestu smrti – jelikož se deprivanti nepřevtělují, mají jen tento život a trest smrti pro ně je absolutním trestem. Pro ně je nevratný.
Pro individuality je naopak vězení horší než smrt – v případě smrti se mohou znovu narodit a znovu působit. Nemohou ztratit život, jen svobodu. Deprivanti však pojem svoboda neznají, a proto ji nemohou ztratit. Ztratit mohou jen život. (Deprivantům navíc vězení často i sado-masochisticky vyhovuje.)
…A tak deprivanti individuality fyzicky likvidují, nebo ještě raději vězní.
Samozřejmě, že je možné mít k trestu smrti výhrady vzhledem k malé důvěryhodnosti institucí, které jej provádějí. (Proto byl trest smrti zrušen například v carském Rusku a také hned po revoluci v sovětském Rusku.) To však nebývá ten hlavní důvod, proč se proti němu tak brojí dnes.

…I když na tomto světě nejde jenom o konflikt deprivanti x individuality, ale také o neporozumění mezi těmi, kteří se vyvíjejí „odspoda“, inkarnaci po inkarnaci a mezi těmi, kteří přišli z vyšších světů, a také o neporozumění mezi ženami a muži.

Deprivantům se daří hlavně v anonymních mocenských strukturách, kdy se nedostávají do přímého kontaktu s lidmi, kteří by jejich deprivantství mohli poznat, kdy na ně lidé naopak jenom vzhlížejí z dálky a antropomorfizují si je, případně se s nimi i ztotožňují. Kdyby přicházeli do kontaktu s lidmi, mnoho lidí by je prokouklo, a rozhodně by se v takové míře k moci nedostávali. Proto se deprivanti snaží převést veškeré rozhodování na tyto anonymní úrovně.

▀
V zásadě můžeme rozlišovat na úroveň lokální, ekonomickou a mocenskou. Teprve to, co není možné řešit na lokální úrovni dohodou, by se mělo řešit na těchto dalších úrovních.
V dnešní době ale můžeme pozorovat jistý nepoměr – na lokální úrovni se neřeší skoro nic, vše je řešeno na oněch „vyšších“ úrovních.
A k tomu je tu navíc snaha potlačit individuální rozhodování na lokální úrovni ještě víc a nahradit je anonymními vztahy ekonomické úrovně a pseudoindividuálními vztahy na úrovni moci v ještě větší míře.
K tomu slouží systémy, které ve své ideologii hlásají obchod nebo moc. (A běžně také kryjí jedno druhým – jak můžeme vidět z častého splývání obojího.)

Snahy o centralizaci, o přesun rozhodování z lokální úrovně na úroveň komerční a úroveň moci, se netýká jen hmotných záležitostí, ale i záležitostí citu a spravedlnosti.
U sexuality všude vidíme zjevnou snahu potlačit jakýkoliv sex spojený s citem a nahradit jej komercí nebo manželstvím či podobnými vztahy na úrovni moci, o kterých je centrálně rozhodováno centrálními úřady. 
Pokud jde o spravedlnost, stačí si připomenout otřepanou frázi, že „občané nesmějí brát spravedlnost do svých rukou“ –  jako kdyby nebylo každému jasné, že ve skutečnosti jde o to, že úřady (ne-li něco horšího) berou spravedlnost z rukou občanů a usurpují si monopol rozhodování a moci.

                               úroveň lokální                úroveň ekonomie                úroveň moci
úroveň karmická	přirozené právo,
4. pražský artikul	autoritativní právo	zmanipulované právo,
zvůle	
úroveň citová	free love	prostituce	manželství	
úroveň hmotná	spolupráce	kšeft	nerovné ekonomické
podmínky, příp. příděly	
                                                               ​
                                               (někde tady je LETS)

Pokud jde například o LETS, místní systém výměny služeb, snahu uniknout komercializaci místních vztahů, ten se v této tabulce pohybuje někde na rozhraní spolupráce a kšeftu, na hmotné úrovni.
Čistě lokální úroveň by měla fungovat na principu pro co, a ne na principu za co.

(A pokud jde o prostituci, ačkoli ji zde pro zjednodušení řadíme na komerční úroveň, nejen že se nejedná o nejstarší řemeslo, ale až o jedno z posledních – od koho by asi prostitutka kupovala zboží, které sama nevyrábí (dokud nevznikla základní řemesla, sex se mohl pěstovat jenom jako „hobby“) –  prostituce dokonce mohla vzniknout teprve až po potlačení ženské sexuality, jako náhražka za ni. A k potlačení ženské sexuality mohlo dojít až ve velmi strukturované a velmi centralizované společnosti, s rozvinutým represivním aparátem, tedy z hlediska vývoje lidské společnosti značně pozdě.)

Nejedná se však jenom o převod všech záležitostí z lokální úrovně na jiné, neadekvátní úrovně, ale také přímo o převod na pseudoosoby deprivantů.

▀
Pokud jde o hmotnou úroveň, nejzjevnějším příkladem je deprivantizace – převod všeho majetku na deprivanty. Všude vidíme likvidaci instituce osobního vlastnictví, a zavádění existence pouze „soukromého vlastnictví neindividuálních pseudoosob“, jako například „právnických pseudoosob“.

Podíváme-li se i na běžně se vyskytující standardní zákony, vidíme, že  individuality ani nemohou majetek doopravdy vlastnit. Pokud existuje „darovací daň“, to samo o sobě existenci instituce vlastnictví popírá, protože člověk nemůže se svým majetkem volně disponovat. Pokud existuje ještě navíc „dědická daň“, popírá to jeho majetková práva pro jistotu ještě i po smrti. Neindividuálních pseudoosob se tato omezení obvykle netýkají, nebo jen v omezené míře.
A pokud se podíváme na nadstandardní zákony, podle kterých mohou deprivanti majetek individualit kdykoliv beztrestně zabrat, kdežto žádat odcizený majetek zpět je naopak považováno za trestný čin, tak není co dodat.

Individuality jsou také daleko více zatíženy majetkovou daní, kterou se často u deprivantů vůbec nedaří prosadit.
V podstatě jediný majetek, který individuality mívají, je něco málo peněz, které mohou chránit pouze tak, že je uloží do banky. Ovšem úroky jsou vždy nižší než skutečná inflace. A pokud si chce někdo dát peníze na vyšší úrok než jaká je inflace (žádná větší banka takový úrok samozřejmě neposkytuje), peníze jsou mu zabaveny, a dokonce i vládní představitelé se mu vysmějí, že je blázen, že naletěl na to, že by něco takového vůbec mohlo být možné.
Za daň z majetku musíme považovat nejen daň z úroku, ale celý rozdíl mezi hodnotou původního a konečného vkladu, po započítání snížení hodnoty vkladu skutečnou inflací (která nebývá uváděna), případně ještě bankovních poplatků (které bývají nehorázné).
Bohatší deprivanti mají možnosti nakládat se svým majetkem i jinak než jen jej uložit do banky, nehledě na to, že u vyšších vkladů je majetková daň opět nižší.

Dále vidíme snahu uměle rozdělit majetkově i individuality a postavit je proti sobě (a ty bohatší pak také přetáhnout na stranu deprivantů, respektive také je zbavit individuality).
Všude v „civilizovaném“ světě dnes vidíme zejména umělé rozdělení na ty, kteří práci mají a musí pracovat 12-13 hodin denně (a nadávají na ty, na které „musí dělat“), a na ty, kteří práci nemají (a kterým přirozeně vadí, že jim ti první „berou práci“). Obě skupiny jsou daným stavem navíc i jinak deprimovány, což vládcům samozřejmě také vyhovuje.
V Česku se i uměle vytvářejí dvě vrstvy důchodců. – Při valorizaci důchodů se vyšší důchody zvyšují procentuálně více než nižší a rozdíl mezi chudšími a bohatšími důchodci tak rok co rok narůstá. (Dále mohou existovat takové nástroje, jako například, že pracovat k důchodu se povolí jen důchodcům s vyššími důchody, apod.)
…Ani nemluvím o rozdílech mezi těmi, kteří restituovali a kteří nikoli, kteří privatizovali a kteří nikoli, kteří vyhráli v loterii a kteří nikoli.

(Od jisté doby jsou výhry v loterii koncipovány ne tak, aby člověku pomohly například vyřešit problém s bydlením, aby jej osvobodily z tíživé finanční situace a daly mu trochu svobody, ale takové, aby se, když někdo vyhraje, pak bál chodit bez ochranky, aby jej peníze zotročily zase jiným způsobem, a hlavně, aby jej vyčlenily z většinové společnosti.)

Regresivní daně jsou dnes samozřejmostí. Maskování skutečnosti tím, že část daní se nenazývá daněmi, ale různými pojištěními a připojištěními, je až příliš průhledné. Většina daní a poplatků je koncipována jako daň z hlavy, mnoho poplatků se dokonce s vyšší spotřebou snižuje.

Umělé majetkové rozdělení obyvatel se samozřejmě vyskytovalo již dříve, ať již si vezmeme starověké otroctví, vznik nevolnictví (v Čechách ve druhé polovině 15. st.), znovu otroctví (v Čechách v 17. století), klasické třídy, často deprivantskou a homosexuální šlechtu…
Ale existuje i dělení na osvatbované a svobodné …a všimněme si, že výraz svobodný je zde míněn jako potupa.
…Některé daně, jako například daňové znevýhodnění svobodných, pak je třeba považovat čistě za daň z individuality – podobnou těm, které zaváděly neindividuální kulty, jako například římský kult a islám vůči individuálnějším Židům a pravoslavným.
(Například za dřívější éry existující daň z potence, kterou impotenti nazývali „impotentní daní“.)

▀
Sexualita je potlačována mimo jiné z toho důvodu, že u deprivantů nemohou jemnější sexuální energie fungovat. Propagovány jsou proto pouze ty druhy „sexuality“, které bych osobně sexualitou vůbec nenazýval, jako sado maso, sex spojený s plozením, s „věrností“, anonymní komerční vztahy či „sex“ po telefonu, apod.
Tato desexualizace společnosti jde ruku v ruce s potlačováním všeho opravdu duchovního, protože to je také oblast pro deprivanty naprosto nepochopitelná, neuchopitelná, nedostupná, nepřístupná (a tak dále). …S vydáváním materialismu za duchovno a duchovna za kacířství, herezi. S pěstováním kultu moci.

Ze sexu, který se původně fylogeneticky vyvinul jako nástroj ke zvyšování imunity – kontakt s cizími tělesnými tekutinami byl původně něčím jako očkováním (rozmnožování se k němu přidružilo až mnohem později, a ne u všech skupin a druhů živočichů se sexuální rozmnožování ujalo), se nakonec paradoxně stal naopak strašák před nemocemi, a úplně nejparadoxněji strašák před ztrátou imunity – AIDSem.
I když je nutno přiznat, že tento postoj jistý podklad má. Zatímco ještě v neolitu spolu všechny lidské populace na Zemi komunikovaly (a zřejmě v té době u lidí také existoval celosvětově dost podobný imunitní systém), tento kontakt později zanikl, a nový kontakt po několika tisíci letech geografické izolace a potlačování sexuality přinášel často katastrofální následky.

Na jemnější, nehmotné úrovni pak sex slouží k energetickému nabití zúčastněných osob. Nejde o nějaký energetický parazitismus na druhých, ale o probuzení energie. Na této jemnější, nehmotné úrovni je také důležité napojit se na jiné, nové vibrace – zhruba jde o něco jako „nahrání nového antivirového programu“. Proto je občas třeba nějaká změna, nějaký jiný partner. – A proto je v této společnosti každá taková změna považovaná za nepřípustnou, za „nemorální“. Navíc, pokud je takový nový kontakt prožíván na jemnější úrovni, je to považováno za nepřípustnější  a „nemorálnější“, než kdyby byl prožíván jenom povrchně na hmotné úrovni.

Člověk byl kdysi tvorem společenským (vzpomínky na onu dávnou dobu přežívají již jen v heslech), žil ve skupinách a nikoli v párech, a sex byl také formou komunikace. Proto ve skupinách existovaly volné vztahy. Dnes jsme však zaplaveni propagandou ohledně toho, jak, když se lidé „milují“, nemají potřebu s nikým komunikovat, že je to tak správné, že to tak má být, že je to tak přirozené, …a tak dále. Dnes se snaží spíše lidem namluvit, že jsou „tvorem rodinným“.

I pokud někdo žije v párovém vztahu, který funguje, měl by vědět, že je to navzdory tomu, že jde o párový vztah, a ne proto, že by párové vztahy byly ideální. Ať to zní komukoliv jakkoliv divně, je třeba mít na paměti, že i takové párové vztahy jsou ve skutečnosti jen náhražkou, že jsou to náhražkové vztahy, náhražky za vztahy ve skupině.
Většinou však párové vztahy nefungují. V tom lepším případě proto, že lidé hledají u partnera to, co by původně měli hledat u všech členů skupiny dohromady. V častějším případě však nefungují z toho důvodu, že jelikož při dnešním způsobu výchovy v rodinné izolaci a pod palbou propagandy lidé nevyzrají, hledají v partnerovi náhradu za matku. Často každý v tom druhém navzájem.
(Pro takovéto vztahy pseudovzájemnosti dříve Erich Fromm používal výraz incestní symbióza (případně „incestuální“), pozdější psychoanalytici však toto označení odmítají (i Fromm později používá výraz incestní vztahy), protože jde ve skutečnosti o vtahy zkříženě parazitické.)

Nejběžnějším typem deprivantů, kteří vytvářejí mocenskou strukturu na této planetě, jsou homosexuální „muži“, u kterých homosexualita vznikla spolu s deprivantstvím nepřítomností matky v ranném dětství. Nedošlo u nich k imprintingu, zafixování si matky – ženy, jakožto vzoru budoucích sexuálních partnerů.
Málokteří homosexuálové však vystupují jako homosexuálové veřejně. Využívají skutečnosti, že ženy nedokáží u mužů homosexualitu rozpoznat (nebo jen velmi zřídka a velmi obtížně), a zneužívají toho k získávání jejich podpory. Paradoxně to byli také právě homosexuální deprivanti, kteří si vymysleli všechny dřívější zákony proti homosexualitě. – Jednak aby se mohli rajcovat rizikem, a pak aby mohli hrát jakousi „společenskou hru“, kdy, pokud byl někdo přistižen, musel získat přízeň výše postaveného homosexuála, aby se věc „vyžehlila“, což vedlo k navazování nových kontaktů či k dalšímu rozšiřování sexuálních možností.
U jiných druhů deprivantství, vzniklých například poškozením funkce mozku, zůstává orientace na ženy zachována. Sex na úrovni individuality, která u nich neexistuje, však samozřejmě možný není. Deprivantství u žen, které samozřejmě také existuje, zatím nebylo blíže zkoumáno.

Protože vládnoucí deprivanti tedy většinou moc muži nejsou, jsou v dnešní společnosti potlačovány hlavně mužské sekundární pohlavní znaky. Je tu silná snaha těchto deprivantů vnucovat své představy o mužích ženám. I když touha žen zbavovat muže i sekundárních pohlavních znaků – vlasů, vousů a ochlupení je do značné míry způsobována také známým „kastračním komplexem“, nevyřešeným konfliktem s otcem nebo jiným mužem z dětství. (Myslím, že to, že ženy dnes vlivem masívní propagandy po mužích vyžadují oholené přirození, můžeme také přeložit tak, že vyžadují nepřirození.)
…Byl vytvořen jakýsi ideál muže nemuže a sexuální výběr žen byl posunut tak, že muž muž nemá u žen příliš mnoho šancí.
Naproti tomu ženy mohou vystupovat a vypadat žensky daleko svobodněji – stejně se ví, že nikomu „nedaj“. …A samozřejmě, že výraz “dávat“, v souvislosti se sexem, je hned další součástí propagandy, snahou vzbudit dojem, jako kdyby šlo o nějakou újmu. (Navíc „dávání“ implikuje hlavně újmu finanční, což v dnešní společnosti představuje tu vůbec nejvážnější věc.)

▀
A pokud jde o spravedlnost, kromě rušení trestu smrti, ke kterému dochází vždy, když skutečnou moc ve státě převezmou mafie (aby chránily své členy před příliš přičinlivými soudci, kteří berou svou práci vážně), je pro dnešní dobu nejtypičtějším rysem jakési obrácené chápání při posuzování – když někdo individualitu má, je odsouzen, likvidován, pokud individualitu nemá, je soudem osvobozen (případně dostane amnestii).
Logicky by měli pustit toho, kdo individualitu má, protože ten musel mít pro svůj čin nějaký opodstatnitelný důvod, kdežto nebezpečné deprivanty by měli odsoudit. Tak se ale dnes neděje. Za „důvod“, proč není možné někoho soudit a chránit před ním společnost, se například považuje, když se někdo stal zločincem v příliš nízkém věku, když je nebezpečným šílencem, nebo když je politikem.
Dá se říci, že existuje jakási deprivantská imunita. Dokonce nejen imunita, ale zaměňování místa individualit a deprivantů.
I když to není něco úplně nového: Například zásadou římského kultu a později nacistů vždy bylo, že slib daný individualitě se nemusí plnit. Nacisté měli dokonce pro toto prohlašování se neindividualit za individuality a individualit za neindividuality svůj název: nordická lest. Deprivanti byli vyhlašováni za nadřazenou rasu, a tak dále.
…Dnes pozorujeme podobnou hříčku se slovy, když se obrana proti neindividuální formě života nazývá vraždou, a naproti tomu usmrcení ze strany neindividuální formy života popravou.
Zabití nebo jiná vražda (výraz vražda měl původně širší význam než později) individuality dnes de facto není trestné, ale jakékoliv „ublížení“ deprivantovi je prohlašováno za těžký zločin. Kdyby to nebylo tak vážné, mohli bychom se při pozorováním soudních přelíčení dobře bavit. – Zejména přelíčení, zabývajících se „urážkou osobnosti a cti“ těch, kteří žádnou osobnost a čest nemají. …Naproti tomu nadávat individualitám je možné zcela libovolně a zcela neomezeně.

Ve společnosti, ve které nejsou deprivanti zneškodňováni, a kde jsou naopak pronásledovány individuality, se roztáčí spirála negativní karmy takovým způsobem, až to nakonec vede k zániku dané civilizace. Pokud se na tom navíc podílejí soudy svou nečinností na jedné straně a přehnanou činností na druhé, mohli bychom tomu, trochu přeneseně, říkat soudní vendeta.
Je mi jasné, že mluvit o přirozeném právu a o tocích karmy není snadné, když poslední stopy chápání těchto věcí se v Evropě objevují někde v 15. století…
Dnes již existuje jenom „právo“ a ne právo, a toto „právo“ na majetek, na sex a na život mají již v podstatě jen neindividuální formy života.
Všude vidíme falešný humanismus a antropomorfizování deprivantů. Propagandu, ve které jsou deprivanti líčeni jako lidé, ve které je vše prohlašováno za „lidské“, podle které je třeba všechny špatnosti odpouštět (samozřejmě, že jde jenom o odpouštění deprivantům a ne naopak), a ve které je slušnost líčena jako slabost. A k tomu ještě propagandu stylu „musíme si pomáhat“, kdy jsou nepotismus, úplatkářství a zvůle vydávány za normu, a za ideál je vydáváno podvodné „podnikání“. Lidé jsou v tomto směru neuvěřitelně zmanipulováni!
…Navíc k tomu všemu se nám snaží namluvit, že „lidé“ kradou z chudoby, jako kdyby každý neviděl, že kradou naopak téměř výlučně ti bohatí, a chudí jsou chudí právě proto, že nekradou.
(Je pravda, že dříve u některých národů existovalo také kradení jako „adrenalinový sport“ – například kradení koní. Takovým způsobem mohlo ovšem fungovat jenom do té doby, dokud pachatelům hrozila při dopadení jistá smrt. Zrušením trestu smrti – a postupně jakéhokoliv trestu vůbec – se tak z podobné činnosti stal jakýsi adrenalinový sport bez adrenalinu, který pouze roztáčí kolo násilí do takové míry, až to nakonec vede k zániku dané společnosti.)

Slyšíme, jak není možné uvažovat o kolektivní vině*, ale zapomíná se, že u hierarchických organizací, kde se jednotlivci vzdávají části své individuality, jako je například armáda, kolektivní vina nepochybně existuje, a většina států podle toho dosud i jedná. – Pokud je nějaká cizí armáda napadne, brání se jí jako celku, a nezkoumají napřed vinu každého jednotlivého vojáka.
U armády, policie, u každé skupiny organizovaného zločinu je kolektivní vina neoddiskutovatelným faktem, a není možné popírat právo kohokoliv bránit se těmto skupinám i jako celku.
O skupinové vině nemůžeme uvažovat u národů a jiných skupin, které nejsou hierarchicky organizovány. …V tom dnes panuje značné zmatení.
Proti kolektivní vině samozřejmě nejvíc mluví ti, jichž se to týká – deprivantští zločinci.

Antropomorfizace deprivantů jde tak daleko, že se často považuje za správné „vyslechnout druhou stranu“ i tam, kde se o žádnou stranu nejedná, a za „objektivní“, „vyvážený“ pohled se považuje následné zprůměrování protikladných stanovisek. Je to podobné, jako kdyby se v matematice zavedl pojem „objektivní výsledek“ – který by byl aritmetickým průměrem ze správného a nesprávného výsledku. Podle zásad statistiky mají být extrémní – v tomto případě deprivantské „výsledky“ eliminovány, což se dnes samozřejmě neděje.
V případě antropomorfizace deprivantů se však nejedná jenom o omyl, ale také o to, že pro deprivanty představuje příjem energie. – Pokud někdo něco považuje za někoho, kým není, posílá tomu energii. (Případně i pokud někdo někoho považuje za něco víc nebo míň, ať v kladném nebo záporném smyslu.)

K antropomorfizaci deprivantů dnes ve značné míře slouží i to, co se považuje za kulturu. V uměleckých dílech jsou deprivantští zločinci líčeni jako lidé, „kultura“ slouží získávání sympatií pro ně, jsou líčeni jako vzory. Propaguje deprivantské vzory chování – moc, zisk a korupce mají přednost před jakýmikoliv jinými zájmy, zejména před opravdovým citem.

---
*) tolik diskutovaný odsun sudetských Němců však z žádného předpokladu kolektivní viny
    nevycházel. Britská vláda s ním přišla již roku 1940,  a bylo chápáno jako preventivní
    opatření.
▀
 Připomeňme si ještě numerologický čtverec (který chápu jako překřížení tří gun, známých z indické filosofie – tamasu, radžasu a sattvy) a hlavní nástroje, kterými deprivanti ovládají společnost na všech úrovních:

                            t                                               r                                              s
S	zákaz sebeobrany, zákaz likvidace deprivantů	falešný humanismus	obrácení místa individualit a deprivantů	
R	omezování sexu ve společnosti	znemožnění komunikace, navázání vztahů	znemožnění individuálního rozvoje, harmonie	
T	omezení existenční	vnucování hmotných „potřeb“	dezinformace	

▄

Společnost je dále ovládána také udržováním několika oblíbených mýtů

 Jsou to zejména:

●  mýtus mužské nadvlády
●  mýtus o větších příjmech mužů
●  mýtus otce
●  mýtus o mužské aktivitě a ženské pasivitě
●  mýtus bratrské lásky
●  mýtus o mužských možnostech sexu
●  mýtus ideálního partnera

▀
Neustále slyšíme, zejména od militantních feministek, že žijeme v patriarchální společnosti ovládané muži. Nehledě na to, že ani dřívější patriarchální společnosti nebyly ovládány muži, a být mužem v nich zpravidla, po většinu doby a na většině území, nebylo žádnou výhodou, argumenty, které feministky předkládají, by byly, kdyby nebyly smutné, směšné.
Je pravdou, že společnosti vládne malá skupina lidí, kteří většinou mají mužské tělo. Většinou se však jedná o deprivantské homosexuály, a za muže je považují jenom ženy. Je paradoxní, že ženy, které pořád tvrdí, jak jsou muži materiálně založeni, a jak ony jsou duchovní, zde vycházejí pouze z podoby hmotného těla a zatvrzele tvrdí: mají mužské tělo, tak jsou to muži. Muži naproti tomu vycházejí z jejich sexuální orientace a říkají: jsou na muže, tak jsou to spíš ženy. …I další často používaný „argument“, že jsou to muži, protože to mají zapsané v dokladech, koliduje s tvrzením, že odvolávání se na autority a na zákony je mužským chováním.
Vládnoucí deprivantští homosexuálové mezi sebe samozřejmě ženy nepustí, protože je ženy nezajímají (skuteční muži by naopak mezi sebou ženy uvítali!). V ještě menší míře však mezi sebe pustí heterosexuální muže. …A ženy ne a ne pochopit, že je neodmítají muži, ale právě deprivantští homosexuálové.
Je pravda, že mezi mocnými se občas vyskytnou i někteří heterosexuální „muži“, ale ani s těmi se muži neztotožňují, na rozdíl od svých oblíbených fotbalistů těmto „mužům“ ani nefanděj, a celou vládnoucí garnituru většinou nazývají souhrnně jménem jednoznačně ženského rodu: kurvy. (I když v souvislosti s politickými prostitutkami mě spíš napadá výraz odaliska, podle vzoru die Hure – huriska.)
Je sice pravda že v politice je víc takovýchto „mužů“ než žen, ale na druhou stranu je také víc mužů v kriminálech. …Závažnější rozdíl než v počtu pohlaví je ale možná ten, že do kriminálu se kvůli politice dostává víc lidí než do parlamentu.

Dokonce mi ani není jasné, jak někdo vůbec mohl přijít s tím, že výraz patriarchát znamená vládu mužů, když slovo pater neznamená muž, ale otec, znamená tedy určitou roli, která ve skutečnosti ani není pro muže přirozená, ale o tom až dále. …Patriarchát dělá z mužů otce a potlačuje jejich mužskost.
Patriarchát je navíc daleko spíš vládou někoho, kdo chce vládnout jak ženám, tak mužům, kdo chce být  otcem, či matkou všech, kdo si chce hrát na stvořitele.

Patriarchát je nástrojem homosexuálních deprivantů na potlačení ženské sexuality. Cílem je připravit muže o nejzákladnější životní potřebu, což pak usnadní jejich následnou likvidaci.
A dá se říci, že v tomto potlačování byli úspěšní. Ženská sexualita je potlačena daleko víc než mužská – což je dobře vidět na nepoměru nabídky a poptávky, která je dnes asi půl miliónu ku jedné. Tím však trpí víc muži než ženy!
…Patriarchát potlačil ženskou sexualitu a komercializoval ji tak, aby na tom kromě pasáků, svatebních a pohřebních služeb nikdo nevydělal.
(Patriarchát samozřejmě také zlikvidoval skupinu, tu nahradil pseudoskupinou – rodinou, a pak zlikvidoval i komunikaci a nahradil ji pseudokomunikací – například díváním se na televizi.)

Je pravda, že ženy byly v patriarchátu „společností“ často vychovávány k tomu, aby byly v podstatě služkami –  aby nenabízely nic jiného než vaření, praní, uklízení…
A je pravda, že „emancipace“ je v posledních desítiletích podporována proto, že dnes už ženy většinou nebudou nabízet nic jiného, ani když vařit, prát a uklízet nebudou. …Ženská sexualita je už natolik potlačena, že je možné jim „povolit provaz“. (Nebo naopak je zapřáhnout k něčemu jinému.)
Ale na druhou stranu: Z ženy se v patriarchátu stala nenápadná domácí myška, která si, pokud chce, vždycky nějakou skulinu najde, kdežto z muže se stala „hlava rodiny“, která je na očích a která se musí „slušně“ chovat. …Je sice pravda, že starosti o děti ženu poněkud omezují, ale myslím, že většina mužů by své možnosti „záletů“ ihned vyměnila za podobné možnosti ženy s pěti dětmi.

Ženy tedy byly „zpacifikovány“, odsexualizovány, a nejsou již proto nadále cílům mocných tak nebezpečné. Je proto logické, že teď jsou na řadě muži, že muži teď budou a jsou po všech stránkách likvidováni daleko víc.
A tak muži začali být už za patriarchátu likvidováni jako vojáci, pracovními úrazy, jako političtí vězni, ve „třetím světě“ jako „děti zločinu“, v mírném pásmu jako bezdomovci, a tak dále. …I když dnes všechno tohle mnohonásobně převáží snížení věku mužů v důsledku nedostatku sexu.
(Pokud jde o bezdomovce, vzhledem k tomu, že bezdomovec u nás v průměru přežije pouhé čtyři roky, nemůže být o tom, že se jedná o likvidaci, pochyb. Přesto jsem slyšel feministický názor, že skutečnost, že je daleko víc bezdomovců než bezdomovkyň, je důkazem ženské nadřazenosti nad muži. Přitom jde pouze o rozdílné možnosti mužů a žen, o to, že žena se za podobné situace poměrně snadno vetře do bytu nějakému muži, kdežto pro muže je vetřít se do bytu k nějaké ženě podstatně obtížnější – zvlášť poté, co se pár měsíců nemyl. …A už vůbec mi není jasné, jak jde větší počet bezdomovců dohromady s mužskou nadvládou.)

Dalším stádiem patriarchátu je militantní feminismus, kdy deprivantští homosexuálové používají žen jako nástroje proti heterosexuálním mužům.
Myslím, že můžeme dokonce parafrázovat známou poučku, a říci, že podobně jako imperialismus je vrcholnou fází kapitalismu, militantní feminismus je vrcholnou fází patriarchátu.

…S mýtem mužské nadvlády vůbec neladí ani takové skutečnosti, jako že právě muži tvoří převážnou většinu obětí násilných činů a vražd. Muže také postihuje naprostá většina pracovních úrazů.
(Dokonce není ani pravdou, že by ženy byly častěji obětí „domácího“ násilí. Anonymní průzkumy ničemu takovému nenasvědčují. Veřejně sice muži nic nepřiznají, ale ve skutečnosti jsou v tomto směru jak ženy, tak muži obětí instituce rodiny a jiných konvenčních vztahů zhruba stejně často.)
Navíc i uniforma, uniformita, neindividuálnost, jsou dnes požadovány v daleko větší míře od mužů než od žen. …Pokud muži chtějí dosáhnout vyššího společenského postavení, je po nich vyžadováno, aby nosili na sobě nosili něco, co se dá přeložit jako „felační úbor“ – smoking. Ženy mají v podobné situaci i v odívání daleko větší volnost.
Také soudy jsou k ženám daleko benevolentnější a ukládají jim za stejná provinění nižší tresty než mužům.
…Třebaže umírá na rakovinu prostaty zhruba stejný počet mužů jako žen na rakovinu prsu, na výzkum rakoviny prsu se například v USA vynakládá šestkrát víc peněz. I naše zdravotní pojišťovny často ženám hradí větší rozsah péče (kromě toho, že podstatně déle) než mužům, a tak dále.
A dokonce i v zemích, kde je uznáváno právo žen odmítnout mateřství a jít na potrat, není uznáváno právo odmítnout „otcovství“, i když muž, podobně jako žena, od počátku žádné dítě nechtěl. – V zemích, kde údajně vládnou muži, mají ženy „právo“ udělat „otce“ z kohokoliv, a to proti jeho vůli…
(Ještě větší možnosti v tomto směru nyní poskytuje klonování. Stačí odebrat někomu, proti jeho vůli, případně násilím, vhodné buňky, naklonovat je, a pak – protože při klonování jsou shodné všechny geny a ne jenom polovina jako při oplodnění – vymáhat dvojnásobné alimenty.)

…Tvrdit, že patriarchát, systém, ve kterém se dříve z oblíbenců mocných stávali mon – arschové a arsch – bishopové, a později založený hlavně na kulo – ární politice, je vládou mužů, mi připadá poněkud zvláštní.

Zhruba tedy můžeme tuto část uzavřít tím, že patriarchát se svými pozdějšími deriváty – matriarchátem a  militantním feminismem je autodestruktivním systémem, který nemá nic společného ani s vládou mužů ani s vládou žen. Je to systém, který potlačuje komunikaci, což následně vede k nahrazování informací pseudoinformacemi a zániku společnosti mimo jiné v důsledku informační entropie.

…Problém je v tom, že ženy se v patriarchátu cítí být utlačovány, a neuvědomují si, že muži jsou utlačováni ještě víc. Podobně se cítí být utlačováni homosexuálové (nedeprivantští) a neuvědomují si, že heterosexuálové jsou utlačováni ještě víc. (A tak dále.) V ponorkové nemoci, vyvolané dnešní „patriarchální“ izolací a potlačením komunikace, se pak všichni viní navzájem. Je třeba najít pravé utlačovatele a ne obviňovat jeden druhého.

(Ještě několik poznámek ohledně vývoje lidské společnosti v dřívějších, prehistorických i historických obdobích:
Agresívní a majetničtí muži byli původně, podobně jako je tomu v případě takových samců u šimpanzů bonobo, ženami odmítáni, a tak vyřazeni „z evoluce“. Z té doby pochází sklon k plešatění u mužů s jeho původní funkcí. – U skupin s větším výskytem sklonu k plešatění mužů následkem nedostatku sexu bylo snadnější rozlišit a vyřadit agresivní a majetnické samce, a proto zřejmě takové skupiny původně lépe přežívaly. …Dnes je však naopak ideálem mužství agresivita a holá hlava (a nejen ta).
Protože pro předávání kultury je nutný omezený počet dětí – je třeba více dospělých než dětí – přežívaly také lépe ty skupiny, u kterých byla známa antikoncepce či u kterých byla nižší plodnost (nebo kde bylo méně sexu, větší sklony k homosexualitě, nebo kde byla jakákoli jiná zábrana proti přemnožování). Skupiny, které se přemnožily, zdegenerovaly a zanikly.
…S tím souvisí i „na ženy bohem seslaná“ bolest při porodu. – Protože přežívaly jen ty populace, které se nepřemnožovaly, jak zanikala znalost antikoncepce, bolest zůstávala tím jediným, co odstrašovalo před dalším rozením a tedy přemnožováním. Jak víme, u přírodních národů, které se nepřemnožují, není porod tak bolestivý – žena porodí na mezi, vezme motyku a dál okopává pole.
A konečně můžeme vyvodit i smysl předkožky: Pokud se žije pohlavně dostatečně intenzívně, nemnoží se za ní baktérie, a jsou tak tedy zvýhodněni jedinci a skupiny, které provozující více sexu. Mužský penis je „navržen“ na častý pohlavní styk. Můžeme jej dokonce považovat za důkaz častých styků našich předků. Jinak by vyhynuli na nemoci. Obřízka pak tedy slouží k umělému získání některých výhod spojených s intenzívním sexuálním životem, za situace, kdy ten už není dost dobře možný.)

▀
S rozdělením příjmů je to obdobné. Hlavně se v první řadě nejedná o rozdělení na příjmy mužů a na příjmy žen, ale na příjmy neindividuálních  forem života, které činí asi 90% celkových příjmů, a příjmy individuálních forem života, které činí zbývajících 10%.

90%

deprivanti

(převážně se jedná o
homosexuální muže)

	
9 % ženy	
↑  1 % muži

Tvrzení, že muži mají vyšší platy než ženy je naprosto neobhajitelné. Dnes již sice neexistuje přísné rozdělení jako dřív – muži pracující za nízkou mzdu v dělnických profesích a ženy sedící a pijící kafe za nesrovnatelně vyšší plat v kancelářích, k obrácení poměru však rozhodně nedošlo.
Pokud pomineme nejvyšší příjmové kategorie, mezi které se jak ženy, tak heterosexuální muži těžko dostanou, a budeme se dívat jenom na platy středních a nižších kategorií, pokud budeme brát v úvahu jenom platy, které mají lidský rozměr, rozhodně žádné vyšší platy u mužů nenajdeme. Navíc, čím nižší plat, tím je rovnost větší nerovností, vzhledem k větším režijním nákladům mužů (vyšší spotřeba potravy, vyšší ceny mužských velikostí oděvu a obuvi apod.).
Na tvrzení, že muži mají větší příjem než ženy, bychom snad mohli odpovědět asi takto: ano, ale jenom ti, o které mají ženy zájem. – Zdá se, že zde je „přání otcem myšlenky“. Ze strany žen se jedná o stejně nerealistický pohled, jako kdyby si muži všímali jen žen s určitými anatomickými vlastnostmi, všechny ostatní ignorovali, a pak tvrdili, že všechny ženy jsou právě takové.
…Ostatně je občas i dost zábavné sledovat, když ženy říkají, jak jsou všichni muži bohatí, a zároveň si jedním dechem stěžují, že nemohou žádného pracháče sehnat.

Podobně jako muži si nepřejí být spojováni s těmi „mocnými“, ani ženy si obvykle nepřejí být spojovány s těmi z E 55 a podobnými. A zcela jistě budou protestovat, když někdo bude uvádět příjmy těch z E 55 jako jejich příjmy. – Navíc tyto příjmy nejsou přiznávány a nejsou tedy zahrnovány do statistiky. …Pak by průměrný příjem žen vycházel zase trochu jinak…
Přitom propast mezi obyčejnými muži a vládnoucí garniturou je větší než propast mezi obyčejnými ženami a těmi z E 55. Jak to, že spojovat muže s těmi „mocnými“ nahoře možné je, a spojovat ženy s těmi z E 55 se nesmí? Kdo tady tedy, či kdo komu vlastně vládne?
Zkrátka, homosexuální deprivanti se snaží ženám namluvit, že heterosexuální muži mají větší plat než ženy, aby si nevšimly, že vyšší plat mají právě oni. Jednak jde o odpoutání pozornosti od sebe a od svých miliard, o nalezení „obětního beránka“, ale hlavně o návod: „tady berte!“.

A můžeme říci, že ženy pak chtějí po mužích to, co mají jen vládnoucí homosexuální deprivanti … a chtějí i, aby tak vypadali. Ženám jsou deprivanti této malé skupiny předkládáni jako „prototyp“ muže … a mnoho žen se v tomto ideálu i zhlédlo. V „kultuře“, v reklamách, ve zprávách, všude jsou jim předkládáni politici a jiní podobní „úspěšní“ mladí i staří „muži“ jako vzory. …Zhruba, když to trochu přeženu: Ženy dnes chtějí, aby muž vypadal jako Billy Gates, očekávají, že bude mít stejně peněz, a že nic kloudného také nevymyslí…
…Občas se, zcela výjimečně,  nejspíš podaří dostat se nahoru i skutečnému muži. Pokud se ale  mezi deprivanty dostane někdo s individualitou, rozhodně se tam nebude cítit dobře, a nejspíš tam ani moc dlouho nevydrží.

Navíc tok peněz výplatou nekončí, a tak většina peněz mužů končí u žen (a to i v případě, že neplatí alimenty u jiných žen), a peníze žen zase končí u deprivantských majitelů dnes již většinou „nadnárodních“ firem.
Ženy sice tvrdí, jak jsou muži materiálně založeni, kdežto ony vyznávají nemateriální hodnoty, ale přitom se vůbec nestydí spotřebovávat většinu příjmů mužů. Kromě na „přímou spotřebu“ žen muži ještě dále vynakládají velké částky i na navázání kontaktu. – telefonáty, internet, inzeráty, poštovné,  atd. atd.
Ženy jsou proto většinou daleko konzumnější, rozhazovačnější než muži. – Peníze dostanou snáze, a tak pro ně nemají takovou cenu.

Můžeme mluvit o pseudopotřebách žen, vnucených jim propagandou, v dnešní době se ale již spíš zdá, že většina příjmu žen končí ne jen na „nadnárodními“ společnostmi vnucenou „módu“ a kosmetiku, ale hlavně na pseudopotřeby jejich dětí, zcela zmanipulovaných reklamou. Počítá se s tím, že ženy dětem koupí vše. – Ani ne tak proto, že jsou matky, ale právě proto, že peníze dostávají snadněji, a tak je s lehkým srdcem vyhodí za blbosti.
Můžeme sice mluvit i o pseudopotřebách mužů, ale uvědomme si, že například většina mužů má auto jenom proto, aby v něm vozili ženy (nebo aby o tom alespoň mohli snít). Případně, aby se v nich vozily ženy. A pokud muži peníze ze zoufalství propijí nebo prokouří, je třeba od spotřeby odečíst „spotřební daň“, která tvoří hlavní část ceny alkoholických nápojů a tabákových výrobků, a která je pak znovu „přerozdělována“.

(Pokud jde o v dnešní době tolik skloňované přerozdělování, je třeba mít na paměti, že přerozdělování jsou ve skutečnosti dvojího typu. „Socialistické“, levicové, které přerozděluje v rámci společnosti, a „kapitalistické“, pravicové, které přesouvá majetek mimo rámec společnosti – pseudoosobám vyděleným ze společnosti (často navíc do zahraničí).
Vybranými spotřebními daněmi tak mohou být například dotovány daňové úlevy „nadnárodních“ – ve skutečnosti podlidských firem.
Toto „kapitalistické“ přerozdělování majetku chudých bohatým dosahuje proti dřívějšímu „socialistickému“ přerozdělování nesrovnatelně větších rozměrů, a je v pravém slova smyslu asociálním. …I když, paradoxně, v dnešní době bývá za asociála považován spíše ten, kdo si na rozdíl od ostatních ještě nějaké sociální cítění uchoval.
…Ostatně ani název kapitalismus není zrovna nejvhodnější, protože budí mylnou představu, že se jedná o systém, který byl vymyšlen hlavou (caput – hlava). Přitom vše nasvědčuje tomu, že se jedná o systém, který byl vymyšlen právě opačným koncem trávicí trubice.  Systém založený na tom, chudým brát a bohatým dávat má totiž jednu podstatnou systémovou chybu. Chudí nemají peněz neomezeně, a tak jim nakonec – a nejspíš již brzy dojdou. Systém založený na předpokladu nevyčerpatelnosti ani ne tak přírodních zdrojů jako hlavně lidských kapes, je poněkud mimo mísu, kam patří.)

S oblibou se argumentuje s tím, že žena hůře sežene práci, ale už méně s tím, že snáz vyžije ze sociální podpory. Zcela se přehlíží nerovnost způsobená tím, že v této společnosti je vše nastaveno tak, že muži potřebují víc peněz.

…V dnešní době je dokonce snadnější a běžnější přijít k penězům výhrou v loterii než poctivou prací. – Loterie chrlí každý týden nové milionáře. Není mi známo, že by tolik nových milionářů vznikalo poctivou prací. …A už vůbec nic nevím o tom, že by výhry mužů byly vyšší než výhry žen.

V této společnosti je všudypřítomná silná propaganda, která ženám líčí muže jako pracháče a mužům ženy jako sexuální objekt. A to přesto, že ve skutečnosti nemůže být nic vzdálenějšího pravdě. Ženám je vnucována představa, že mají od mužů dobývat peníze, a mužům, že mají od žen dobývat sex, že je to „dáno přírodou“. Některé a někteří se touto propagandou dají přesvědčit, a pak získávají jak jedno, tak druhé od jiných nevybíravým, často i zločinným způsobem.
Lze si samozřejmě představit i společnost, ve které muži sní o nevěstách s pruty zlata a ženy se dívají na obrázky penisů, ale tady a teď je to nastaveno právě takto.

▀
Mnoho mužů se dnes snaží být „dobrými otci“, a většinou jsou překvapeni, že, přes nejlepší snahy a úmysly, nakonec vše končí zklamáním a rozčarováním. Těžko to může končit jinak. „Otec“ je totiž nepřirozená role, a tak ji při nejlepší vůli nemůže nikdo zahrát přirozeně. Je mi líto, ale opravdu to nejde. V tomto směru musím všechny zklamat.
Otec je prostě ve skutečnosti muž, který přebírá roli matky. Už to samo o sobě je dost nepřirozené. Funkce otce dokonce ani neexistuje u savců, jen u plazů, ptáků a nižších živočichů.
Teoreticky by se sice dalo hledat na roli otce něco „pozitivního“, a třeba uvažovat, že když vznikl patriarchát, tak si muži převzali část ženské role, aby tak nabyli na důležitosti. Skutečnost je ale daleko prostší – v případě patriarchátu jde od začátku pouze o nástroj k potlačení ženské sexuality!
(A jak již bylo řečeno, patriarchát byl navíc od počátku pro muže nevýhodný, protože jeho hlavní účel – potlačení ženské sexuality, rozhodně nebyl v souladu se zájmy mužů.)

Je pravda, že by se děti měly setkat nejen s ženským, ale i s mužským principem. V době, kdy lidé ještě žili ve skupině, se děti také setkávaly jak s ženami, tak s muži. Obě pohlaví měla ve výchově svou funkci. Dá se však pochybovat o tom, že ideálním představitelem mužského principu je dnešní zkarikovaná podoba tatínka.
Také by se, například podle Ericha Fromma, děti měly s mužským principem setkat až později – až když se vymaní z citové závislosti na matce. Muž by měl být učitelem a ne chůvou. Pro dnešní dobu je však typické, že se muži nutí do přebalování malých dětí, a ty, když povyrostou, chodí do školy plné učitelek.
Vyvozovat potřebu otce z toho, že ženy dnes žijí tak izolovaně, že pokud není po ruce otec v rodině, děti se vůbec s žádným mužem nesetkají, a že je proto lepší jakýkoliv otec než žádný, mi nepřipadá přesvědčivé.

Jelikož otec je něco, co je zcela nebiologické a nefunkční – u savců otec žádnou biologickou a sociální funkci nemá (úplnou absurditou a protimluvem proto je výraz „biologický otec“), vytvářejí se pro něj pseudofunkce nebo přímo pafunkce. Otec se stal kultovním objektem, který je považován za důležitý pro vývoj dětí, ačkoli pro takové tvrzení neexistuje žádné opodstatnění, a z tohoto pseudodůvodu se k němu vzhlíží jako k modle. Pro dnešní dobu je nejtypičtější stav, kdy se děti upínají k bývalému muži své matky (což, jak známo, ještě vždy neznamená ani ono biologické otcovství), který na ně ani neplatí alimenty – i když to byl původně právě on a ne žena, kdo děti chtěl (a který již mezitím zpravidla naplodil další děti) … a matka (nebo jiný muž) všechno platí.

Dogma o potřebě otce se může udržet pouze ve „společnosti“, ve které je hodnota ženy snižována a přítomnost matky proto může být považována za nedostačující. Spíš než vyzdvihovat důležitost otce by bylo třeba, opět vyzdvihnout důležitost ženy.
(Někteří muži pravděpodobně nahrazují neexistující vztahy s dalšími ženami právě vztahy s dětmi.)

Z existence role otce pak vzniká problém i v náboženstvích, ve kterých je kladen příliš velký důraz na boha otce.

Tam, kde je jen bůh otec, tedy bůh hrající si na matku, věřící se „setkávají“ jen s ženským pólem božství, třebaže převlečeným za muže. Jsou jen malými dětmi, které jsou vychovávány touto svou matkou. Jsou pasivní, chybí u nich aktivita, učení se, hledání…
Schází skutečný mužský pól boha, bůh, který dává poznání, moudrost, který učí, a je nahrazen v lepším případě pečující, v horším případě sekýrující matkou.

Úplně zkarikovanou podobou náboženství se pak stal římský kult, kde je bůh, který by měl představovat mužský princip, úplnou loutkou papeže, … bůh „otec“, který dělá před papežem „stojku“*, a věřící jsou vychováváni k tomu, aby jej napodobovali, a kde ženský princip představuje panna – která se navíc stala pannou až zhruba 1800 let po své smrti, což je buď blbost, nebo další důkaz reinkarnace.

Další zkarikovanou podobou, další degradací  mužského pólu božství v římském kultu pak je Ježíšek – dítě nelegálně nucené k práci poslíčka – k roznášení zboží zakoupeného v supermarketech, například mobilních telefonů (nebo čehokoliv jiného, podle toho, jaká je zrovna móda).

Jak tyto tři vzory působí na psychiku lidí, o tom víme všichni svoje.

Vidíme tedy, že i náboženství je překrouceno patriarchátem. …A pokud to domyslíme ještě dále, můžeme uvažovat o tom, že „stvoření k obrazu svému“ může být také něčí snahou změnit bytosti, které se reinkarnují, v bytosti, které se nereinkarnují.

Archetyp „otec“ je stejně poplatný době, jako například archetyp „soustružník“. Analogicky můžeme vytvořit představu „boha soustružníka“, který roztáčí celý vesmír a obrábí jej … a kolem této představy rozvinout nové náboženství. Pokud chcete, můžete si dát takové slohové cvičení.

…Patriarchální „hodnoty“ jsou dnes mladým vnucovány i ve formě módy kalhot po velkém, tlustém, blbém fotrovi, nebo jinak řečeno, kalhot se sníženým IQ. – Jen aby mladí nepřišli na něco jiného…

▀
Mužská polarita je pasivní, muži jsou bytosti, které se zde rodí proto, aby se setkaly se svou pasivní karmou – převážně s nepříjemnostmi. Ve společnosti mají funkci jakéhosi hromosvodu. Nepříjemnostem ale mají čelit, a ne je jen pasivně přijímat s „pozitivním myšlením“, jako že se nic neděje. Obvykle uvádím příklad býků, kteří utvoří kruh kolem stáda a nastaví rohy proti nepříteli. Muži prostě mají některé věci přijmout tak, že je nepřijmou.
Ženy mají naproti tomu aktivní polaritu a aktivní karmu, rodí se sem proto, aby něco vykonaly.
Mužské polaritě odpovídá obranná agresivita. Útočná agresivita pochází z toho, že má někdo polarity smíšené a k tomu navíc jsou jeho mužské a ženské energie neslučitelné, tlučou se navzájem – a on pak tluče navenek. Tato agresivita tedy není ani mužská, ani ženská.

Dnes se polarity pojímají obráceně. Dokonce i esoterní nauky se přizpůsobily „úzu“ a na nižší úrovni jako úlitbu „patriarchátu“ používají obrácené značení.
Přitom je přiřazení polarit zřejmé i na příkladech z živočišné říše. Kde není pohlavní dimorfismus, bývá samice – protože má aktivní polaritu – větší než samec. Proto u mnoha druhů  živočichů  roste  samcům  hříva,  rohy,  parohy,  delší ploutve a tak dále, jakési  antény 
---
*) stojkou se dříve nazývalo, když muž ženě odevzdával celou výplatu
pro  příjem energie … aby dosáhli stejné velikosti jako samice (nebo jí i přesáhli). Tato zákonitost navíc neplatí jenom u zvířat, ale i u lidí. U Křováků, u kterých  neexistuje pohlavní dimorfismus – jde o lidskou rasu s nejslabším ochlupením – bývají ženy větší než muži.
…Ženy jsou pasivní mimo jiné ne proto, že by to bylo přirozené, ale proto, že si to v dnešním nepřirozeném systému mohou dovolit.

S jedním kamarádem jsme se zamýšleli nad všemi případy lidí s rakovinou, které známe. Všichni muži s rakovinou přijímali všechny problémy pasivně a zakrývali je přehnanou aktivitou. A  společným faktorem u žen s rakovinou bylo, že byly líné. – V obou případech jde o to, že člověk nežije podle své karmy,  či podle své polarity. Všichni muži pak také na návrh, že by měli, proto aby se z rakoviny vyléčili, změnit něco ve svém životě, odpověděli, že nic měnit nechtějí, že jim to takto vyhovuje.
Na argument, že převrácené pojetí polarit je již za dlouhou dobu trvání patriarchátu zažité, a že je tedy v pořádku, je tedy možné odpovědět, že je těžko v pořádku něco, co způsobuje rakovinu jednotlivců i celé společnosti. A pokud to lidem navíc vyhovuje…

S polaritami tak trochu souvisí také chápání rozdílu mezi pravou a levou mozkovou hemisférou. Nehledě na to, že už samo přiřazení určitých funkcí jedné nebo druhé hemisféře je zjednodušující, zjednodušení šlo ještě dál – až k pojetí, že levá polovina je mužská a pravá polovina ženská, že muži používají levou a ženy pravou polovinu mozku.
Ve skutečnosti by měli lidé používat mozek celý, a vymlouvat se na to, že když mám takové či onaké pohlaví, tak mohu používat jenom takovou či onakou část mozku, je pouhým alibismem.
I když k jistému rozdílu vlivem vnějších okolností došlo. Ženy zůstaly při domácích pracích, které je možné vykonávat současně – což odpovídá používání pravé hemisféry. A zvládají to dosud. Dokáží třeba současně prát, vařit, žehlit a dívat se na televizi. Muži však byli brzy nahnáni na otrockou práci, a těžko mohli, například při vlečení velkých balvanů, dělat ještě  něco jiného (a dívat se na televizi jim už vůbec nedovolili). A tak muži dosud provádějí v danou dobu zpravidla jen jednu činnost – což odpovídá požívání levé hemisféry. (…Nebo si můžeme uvést příklad z nedávnější doby: žehlit a dívat se na televizi lze, svářet a dívat se na televizi nelze.) Navíc se tento rozdíl týká opravdu hlavně domácích prací. Pokud jde o „zaměstnání“, nemyslím, že by bylo sedět v kanceláři a pít kafe o moc náročnější než sedět v hospodě a pít pivo…

Toto pojetí „mužské“ a „ženské“ hemisféry je totiž silně poznamenáno dobou. Protože je sex v současné době tak tabuizovaný, nikdo si nevšiml, že ve vztazích a v sexu je tomu právě naopak. – Patriarchátu se spolu s potlačením ženské sexuality podařilo u žen také zablokovat používání pravé hemisféry, pokud jde o sex a o vztahy, a tak ve věcech sexu a vztahů používají muži pravou hemisféru víc než ženy.
Muži většinou nemívají problémy s udržováním více vztahů najednou, ženy s tím obvykle problémy mívají, a tak střídají partnery jednoho po druhém. Pokud mají muži víc vztahů, nepřiřazují svým milenkám žádné pořadí, ale berou je globálně, ženy v takovém případě svým milencům pořadí přiřazují. –  Pokud chce žena po muži ujištění, že právě ona je „nambr van“, chce něco, co je ve skutečnosti nemožné, protože muži tímto způsobem prostě neuvažují. Chce něco, co neexistuje.

Rozhodně netvrdím, že všichni muži používají pravou hemisféru. – Také mám stále silnější dojem, že většina lidí už dnes nepoužívá mozek vůbec. Chci jenom říci, že pokud jde o sex a o vztahy, dosud najdeme víc mužů, kteří pravou hemisféru používají, než podobných žen.
A mnoho nedorozumění mezi muži a ženami pochází právě z toho, že ženy používají rozum tam, kde muži používají cit. – Muži sice navenek často vedou silné řeči, ale když mluví opravdu spolu a ne navenek, padají spíše takové výroky, jako že „muži kvůli ženám prolévají více slz než semene“. Ženy naproti tomu používají ve vztazích kalkulaci často v ještě větší míře, než jsou si ochotny připustit.

Pokud jde o vysvětlení agresivity „řečí“ hemisfér: obě hemisféry zpracovávají informace jiným způsobem, a za jistých okolností může dojít mezi obsahem pravé a levé hemisféry ke konfliktu. Například, když chce levá hemisféra diktovat pravé, co má cítit. Tento konflikt se pak může projevit agresivitou vůči sobě nebo vůči okolí. (To také vysvětluje, proč je možné agresivní jedince zklidnit lobotomií – při které jsou obě hemisféry od sebe odděleny.)

Militantní feminismus bychom mohli zhruba přeložit jako boj „levohemisférických“ žen proti „pravohemisférickým“ mužům.

Dosud přežívající představy o matriarchátu jako o skutečném prehistorickém období „vlády žen“ (které vznikly zvulgarizováním Bachofenova pojetí matriarchátu, paralelně se zvulgarizováním darwinismu), jsou právě takovým typicky levohemisférickým myšlením, projektovaným před dobu patriarchátu, která tento způsob myšlení vytvořila.
(…Jsou to představy stejně primitivní jako ty, jak pračlověk praští ženu kyjem po hlavě a odvleče ji za vlasy do jeskyně – přičemž jediné „důkazy“ pro to, že to tak bylo, spočívají v tom, že si dnes někdo představuje, že „on by to, kdyby měl možnost, právě tak udělal“.)
Všechny ty feministické řeči o „mužském myšlení“ jsou jen dokonalými ukázkami právě toho, co samy feministky odsuzují. Normální muži tak neuvažují. Ve skutečnosti se jedná o projekci ženského myšlení na muže, nebo generalizováním vlastností té skupiny mužů, která ženy nejvíc přitahuje – a paradoxně právě proto, že tito muži myslí, mluví a chovají se podobně jako ženy.
…Když už je dnes jasné, že brzy budou na lidi kopírky, a tak posvátnost ženy jakožto dárkyně života vyprchala (což i feministky uznávají), musely si prostě najít nějaký jiný argument…

S onou pravou a levou hemisférou je to trochu jinak, než jak by si někteří mysleli, dokonce i nejenom pokud jde o muže a o ženy.
Tak věda, která je tradičně považována za racionální (což by odpovídalo levé hemisféře), je ve skutečnosti, pokud hledá souvislosti,  pravohemisférická, a náboženství, které je považováno za citové, je ve skutečnosti, pokud je dogmatické a autoritativní, pouze levohemisférickou záležitostí. (Někdy ovšem také dochází k tomu, že se nové náboženství nazývá vědou.)
…Zjednodušeně: Věda je o tom, že když spadne jablko, někoho napadne gravitační zákon. Náboženství je o tom, že když spadne jablko, věřícího smí napadnout jen jediné: „Hřích!“
(Konflikt mezi vědou a náboženstvím vznikl hlavně poté, co se věda v 17. století  do jisté míry osamostatnila, a náboženství se ji následně snaží opět omezit na pouze levohemisférické myšlení.)

Také tantru – cestu levé ruky, je možné přeložit jako cestu pravé hemisféry. Proto je dnes často propagována monogamní „tantra“, která plné zapojení pravé hemisféry neumožňuje. Taková „tantra“ je tolerována, protože energie, které se uvolňují v páru, nejsou vládnoucím silám nebezpečné – v podstatě nejsou zajímavé. …Zjednodušeně řečeno, tantra se tak jmenuje proto, že by ji měli provádět nejméně „traja“.	

▀
Dalším mýtem je mýtus o bratrské lásce. Co to vlastně bratrská láska je? Ve skutečnosti nejde o nic jiného než o odměřený vztah k přátelům. Na druhou stranu bývá tato odměřená bratrská láska často kombinována s přehnanou láskou k národu nebo státním či podobným celkům, ať politickým, sportovním, nebo jiným druhem fanatismu.
…Pokud jde o přiřazení bratrské lásky k mozkovým hemisférám, mohli bychom ji označit za levohemisférický průjem.
Jak říkám, z původního káma-rádství veškerý sex vyprchal…

Záleží na každém, jak si stanoví své priority. Jestli si dá na první místo dobré přátele a dobrý sex, nebo pseudopotřebu „věrnosti“. A není přípustné někomu nějakými předpisy a nařízeními rozsah a hloubku komunikace omezovat. – To je záležitost čistě individuální!
…V současné době však vládnou systémy, které vnucují jinou než sexuální lásku, (pokud vůbec nějakou), jinou skupinu než skupinu (vnucují tedy například rodinu nebo pracovní kolektiv), jiné role než přirozené role, jinou spravedlnost než přímou spravedlnost (vnucují arbitrární „spravedlnost“), a tak dále.

Dnes už dokonce ani není považován za dobrého ten, kdo přispěje do společného hrnce skupiny, ale ten, kdo si dokáže z anonymního hrnce „společnosti“ co nejvíc urvat. Tento vztah, původně k anonymnímu, je pak přenášen i do vztahů v konkrétním celku, konkrétní skupině.
…V původní společnosti muži dobrovolně přispívali, pracovali pro skupinu, ke které patřili, a která jim poskytovala nejzákladnější životní potřebu – sex. Později dochází ke změně a muž je násilím nucen přispívat na rodinu či „společnost“, která ovšem (nebo protože ta) jeho nejzákladnější životní potřebu neuspokojuje.

Práce je dnes lidem vnucována také proto, aby jim nedošlo, že by chtěli jiný život – život s kontakty, s komunikací. A pokud k tomu nestačí práce, tak pak tu od toho jsou instituce, které se zabývají „využitím volného času“, respektive tím, jak lidi i o zbývající volný čas připravit. Cílem je zabít veškerý čas prací (nebo zoufalstvím, že ji člověk nemá) a pseudozábavami.
A tak dnes lidé navštěvují například různé zájmové spolky, kde mají jedinou jistotu – že se hovor bude točit pouze kolem určitého tématu, nikdy nebude překročena určitá mez, nikdy nedojde ke skutečné komunikaci.
Lidé jsou zaplaveni nejrůznějšími pseudoinformacemi a skutečné informace se v záplavě balastu ztrácejí. Znalost tohoto balastu je navíc často vyžadována „společenskými“ důvody.

Deprivantští vládci začali hned od počátku, zvláště mladé lidi, odvádět od sexu, aby mohli zneužívat jejich energie ke svým účelům – k otrocké práci, jako vojáky, aby je mohli snáze „vychovávat“, a tak dále.
V případě mladých lidí se při jejich odvádění od sexu navíc zneužívá skutečnosti, že jejich organismus je ještě dost silný, že to, ve většině případů,  přežijí (respektive, že se to na jejich zdravotním stavu hned neprojeví). Na následky v pozdějším věku se samozřejmě nebere zřetel.
…Většina lidí proto dnes v důsledku této indoktrinace ani v „dospělosti“ nepozná život, ale jen přežívání.
Sex je hlavně je oživením duše: souložit – soul-ožít. Pohlavní „askeze“ není umrtvováním těla, ale právě umrtvováním duše.

Motivací ke skutečné činnosti může být jedině sex. Pseudomotivy mohou být motivací pouze k pseudočinnosti.
Ženy dnes žijí ve společnosti, kde mají téměř neomezený přístup k sexu, naproti tomu muži žijí ve společnosti, která jim nic nedává, a práce je jim nařizována autoritou. Muži by v dnešní společnosti proto neměli vůbec pracovat. Proč by vlastně měli pracovat? Není možné jenom dávat ze sebe, když neexistují podněty zvenčí. Tantra říká jasně: kdo nesouloží, ať nepracuje!
…Pracovat a ještě k tomu být heterosexuální, to se dá v dnešní době (v případě mužů) stihnout jen dost těžko.

▀
Stále znovu a znovu slyšíme, že podle průzkumů muži souloží dvakrát častěji než ženy. A stále se nachází dost těch, kterým nedojde, že je to matematický nesmysl. Vzhledem k tomu, že mužů je víc než žen (ve všech věkových kategoriích do 45 let), logicky musí souložit naopak víc ženy. Převažující zvyk, že muž by měl být o několik let starší než žena, pak tento poměr posouvá u nejmladších ročníků (teenagerů) na dvojnásobek ve prospěch žen. Vzhledem k tomu, že české ženy souloží také s cizinci, kdežto cizinky s českými muži jen minimálně, byl by věrohodnější údaj, že dvakrát víc souloží ženy. Současný zvyk českých (hlavně pražských) žen, vyhledávat v podstatě už jen cizince, pak mění tento poměr spíše na jedna ku několika desítkám.

V Česku kleslo množství sexu po roce 1989 skokem na 40%, během deseti let kleslo na třetinu a stále klesá. …A to je množství sexu vypočtené z množství početí a počtu žen používajících antikoncepci. Tedy množství sexu žen (které navíc „loví“ cizince). U českých mužů kleslo množství sexu na několik málo procent.
…Ještě asi roku 2000 byli v nějakém západním průzkumu čeští muži vyhodnoceni jako nejlepší milenci. Tato situace se pravděpodobně brzy změní, protože s nulovým tréningem si těžko udrží formu.

S potlačením sexuality byl dále ženský výběr nasměrován pouze na určité typy „mužů“. U mužů s mužskou polaritou se možnosti, které u nich byly vždycky dost omezené, stále víc a víc zmenšovaly, a dnes se v podstatě rovnají nule.
To bylo dáno jednak masívní propagandou, která ženám vnucovala typy „úspěšných mladých (ne vždy) mužů“, ale také tím, že jelikož jsou ženy v důsledku potlačení ženské sexuality nevyvinuté, mužů mužů – mužů s mužskou polaritou se bojí.
Ani tak nejde jen o to, že ženy s potlačenou sexualitou hledají muže s potlačenou sexualitou. Opět jde hlavně o to, že ženy, které ve vztazích nepoužívají pravou hemisféru, si vybírají přednostně (či spíše pouze) muže, kteří pravou hemisféru také nepoužívají. Jde o strach žen z pravohemisférického myšlení.

Často můžeme slyšet, jak takové ženy říkají, že pokud si s někým rozumí, je to buď žena nebo homosexuál.
…I když zde hraje podstatnou roli samozřejmě také skutečnost, že je velký rozdíl mezi psychickým stavem na jedné straně žen a homosexuálů, kteří možnosti sexu mají (a v podstatě zcela neomezené), a na druhé straně psychickým stavem zcela ubitých heterosexuálních mužů, kteří už dnes v podstatě žádné možnosti sexu nemají. – Vždyť muži už dnes znají v podstatě jenom odmítání.

Mezi mozkem mužů a mozkem žen (a homosexuálů) existují i anatomické rozdíly. I když první objevená odlišnost je na hypothalamu, a ne na jedné z hemisfér. Heterosexuální muži zde mají jedno místo vyvinuto silněji. Samozřejmě opět nemusí jít o rozdíl mezi pohlavími, ale o rozdíl mezi těmi, kteří mají možností sexu více, a těmi, kteří mají možností sexu méně – a musejí proto svůj mozek více namáhat. A kromě toho jej také musí používat jiným způsobem.
Protože muži mají možností méně, když už nějakou možnost sexu mají, spojují jej zpravidla s citem. Ženy a homosexuálové, kteří mají možností nesrovnatelně víc, berou tyto věci většinou odděleně.

Je proto obrovský rozdíl mezi tím, co pod slovem sex chápe muž, a co žena. Muž spojuje sex s citem, a tak pokud muž řekne sex, myslí tím lásku. Ženy chápou sex a cit odděleně, a tak pokud řekne sex žena, myslí tím něco, co muži vůbec neznají, a co proto mohou jen těžko pochopit. Pod pojmem láska pak ženy většinou chápou nejrůznější druhy připoutaností a závislostí, které nemají se skutečnou láskou nic společného. V nejlepším případě pod tímto slovem chápou jakousi směs individuálních citů a neindividuálních pocitů. Pokud jde o sex a o lásku, muži a ženy mluví úplně jiným jazykem. Většinou však o tom vůbec nevědí, a jenom se diví, že se nemohou dorozumět.

S tím také souvisí skutečnost, že muži a ženy chápou rozdílně sprostá slova. Některá slova muži za sprostá nepovažují, kdežto ženy ano. Je to dáno tím, že si ženy tato slova spojují se svým občasným ukájením se na mužích podstatně nižší úrovně než ony samy, které provádějí většinou v opilosti, aby měly, hlavně samy před sebou, výmluvu. (Nerad bych se dotkl těch několika žen, které to tak nedělají.) Muži takové věci zpravidla neprovádějí, nemají tedy s čím taková slova spojovat, a nepřipadají jim proto sprostá.
A protože „vrána k vráně sedá“, mají u žen šanci téměř výhradně jen ti muži, kteří mají stejně vulgární, sprostý  postoj k sexu, kteří o sexu mluví stejným způsobem jako ženy na veřejných záchodcích nebo uklízečky v šatně.

Ženy mají o všech těchto věcech samozřejmě jinou představu – a to velmi zkreslenou, která je dána tím, jaké muže vyhledávají.
A tak ženy tvrdí, že všichni muži jsou právě takoví, jako muži z oné úzké skupiny, ze které si vybírají. Dokonce i svou náklonnost k homosexuálům vysvětlují svou touhou po něžnosti – když ve skutečnosti něžné muže odmítají.
Každý muž však ví, že ti z jeho kamarádů, kteří mluví o ženách hezky, a kteří podle všeho budou něžní a půjde jim v první řadě o to, uspokojit ženu, u žen úspěch nemají, kdežto ti „muži“, kteří sex s citem nespojují a berou sex jako každý jiný požitek, ve smyslu: dát si osm piv, třicet deka tlačenky a „vycákat se“ – takoví úspěch mají.
Když si ženy vybírají muže, kteří také považují sex za něco nízkého, těžko od nich mohou čekat dobrý sex, a není divu, že pak říkají, že muži umějí jen špatný sex.

Protože ženy mají až příliš snadný přístup k sexu, často je to (kromě jejich nevyspělosti) svádí k tomu, že se snaží sex spojovat se získáváním různých materiálních výhod nebo s bojem o moc. Pak už se ovšem nejedná o sex, ale právě o získávání materiálních výhod nebo boj o moc. Sex už z toho není moc cítit, styk s takovými ženami po energetické stránce nefunguje, a také za moc nestojí.

Pokud mluvím negativně o „homosexuálech“, myslím tím zásadně homosexuální deprivanty, a to, co na nich je tak negativního, je deprivantství a ne homosexualita. Jistě i tak se nevyhnu osočování. – V dnešní době je těžké říci o homosexualitě cokoli jiného než chválu a nebýt ukamenován, třebaže je homosexualita víc než tolerována.
…Je ovšem skutečností, že na mužskou a na ženskou homosexualitu pohlížejí muži rozdílně, a to z jednoho prostého důvodu. „Sbalit ženskou“ je pro obě pohlaví těžší než „sbalit chlapa“, a tak lesbické ženy pro sebe volí tu těžší variantu, homosexuální muži naopak tu snadnější. V očích mužů je homosexualita pouhou náhražkou, a homosexuálové jsou prostě ti, kteří se s touto náhražkou spokojí.

Pokles možností mužů v sehnání partnerek v této zemi probíhal postupně. Zhruba a časově velmi přibližně:
V sedmdesátých letech, byl sex, po uvolnění v šedesátých letech, opět tabuizován, a tak se lidé ani moc nesnažili někoho hledat, a vše ponechávali „náhodě“. Tenkrát ještě  i „náhodou“ občas k něčemu došlo.
V osmdesátých letech se stalo shánění žen těžkou dřinou – jak jsem tehdy říkal, sehnat ženu bylo „víc dřiny než rok práce v kamenolomu“. Spíš však šlo o kancelářskou práci: podávání desítek inzerátů, psaní stovek dopisů, stovky telefonátů, schůzek. Každopádně to bylo víc práce, než být sekretářkou na plný pracovní úvazek.
V devadesátých letech pak shánění žen přestalo být prací a stalo se spíše loterií. Úspěšnost této činnosti totiž poklesla natolik, že se stala opět náhodnou, a to i při vyvinutí sebevětšího úsilí. 

Pokud byla dříve úspěšnost mužů asi takové míry mužské polarity, jako je u mne, jedna ze dvou set padesáti, v současné době je to jedna z několika desítek tisíc, pokud je vůbec nějaká, protože úspěšných pokusů je natolik málo, že není možné je spolehlivě statisticky vyhodnotit. Dnes již vůbec nezáleží na úrovni (která je spíše na závadu), na zkušenostech, na úsilí. Čas nutný ke „sbalení ženy“ již zcela ztratil lidský rozměr, zdá se, že přesahuje délku lidského života, a všechno již spíše připomíná fyziku elementárních částic: když se budou tisíce mužů tisíce  let snažit,  tak některý  z nich  uspěje  –  a  rozhodně to nebude ten nejlepší.
 (Případně to připomíná poměr příjmů a ceny bytu – kdy už je také irelevantní, jestli člověk ušetří na byt za milión let nebo za miliardu. …„Sbalit ženskou za rok“ už dnes zní podobně, jako ušetřit za rok na byt.)

Dále můžeme říci, že v sedmdesátých letech zde byla silná propaganda prosazující jenom „sex“ za účelem plození, po roce 1989 pak nastoupila propaganda prosazující pouze „sex“ za peníze (tedy ne sex, ale $ex).
Dokud byl sex považován za „buržoazní přežitek“, mnoho lidí jej provádělo alespoň proto, že mu to dodávalo příchuti „zakázaného ovoce“, že měli pocit, že tak provádějí protistátní činnost. Po roce 1989, kdy se podařilo propagandou lidem vnutit, že sex je naopak „socialistickým přežitkem“,  dostal  stigma  zakázaných  třešní*,  a stal se v atmosféře vzniklé komofóbie něčím společensky nepřijatelným, a tak jej zvláště „uvědomělí“ pravicově orientovaní občané zpravidla neprovádějí.
Často se mluví o tom, že sex se provádí nejvíc v době, kdy je všechno ostatní kontrolováno. V dnešní době je však kontrolován nejvíc právě sex.
(Pravicovost a sex prostě nějak nejdou dohromady. Můžeme si všimnout, že v zemích, kde ještě nějaký sex existuje, také značná část obyvatelstva smýšlí levicově. V tomto ohledu tedy rok 1989 nebyl nějakou sametovou revolucí, ale učebnicovou ukázkou sexuální kontrarevoluce.)
---
*) třešně jsou na logu Komunistické strany Čech a Moravy

Zároveň zde v devadesátých letech (hlavně v první polovině) probíhala silná kampaň propagující masturbaci. Spolu s klesající tolerancí vůči sexu brzy vyznívala v tom smyslu, že pouze masturbace je přirozená, kdežto sex je nepřirozený – že masturbace je přirozenější než sex. …Každopádně je častější. Již v osmdesátých letech zahraniční průzkumy ukazovaly, že i ženatí muži častěji masturbují než souloží. (O svobodných ani nemluvě.) Masturbace je dnes pro muže jediným způsobem, jak se vyhnout impotenci. Aby muži udrželi své orgány funkční, potřebují úplně jiný „rozvrh“ erekcí a ejakulací, než jaký jim dnes ženy nabízejí – pokud vůbec něco nabízejí.

Ačkoli si nedělám moc velké iluze o situaci v jiných zemích, život mužů v Čechách bychom mohli definovat takto:

Muži asi tak do padesáti let (někteří méně) doufají a čekají, až budou mít příležitost začít se sexuálním životem. Pak to vzdají, už nedoufají, a jenom čekají na smrt.

Situace v Čechách je poněkud „špecifická“. Astrologové to vysvětlují tím, že Čechy astrologicky patří pod znamení Panny, …a pak o lecčems nasvědčuje i známá píseň o hymenu: „země česká, domov můj“.

Jak říkám, nedělám si iluze, že někde ve světě je situace podstatně lepší. Rozdíl je asi pouze  v  tom, že cizinci mají k dispozici navíc české ženy (a ženy dalších národností), kdežto 
Češi, s příjmem nominálně dvacetkrát nižším než jsou příjmy v západní Evropě, nejsou pro cizinky zajímaví.
 Pokud jde o profesionální prostituci, ta zdaleka nehraje takovou roli, jak si obvykle lidé představují. I na západě jí využívá pouze asi 5 % mužů. U nás,  kde je poměr  příjmů mužů a cen těchto služeb takový, že prostitutky chtějí za noc měsíční plat a týdenní plat za hodinu, je to pravděpodobně ještě daleko méně. – Zde také zcela chybí lidský rozměr. Aby muži uspokojovali své potřeby tímto způsobem, museli by zaplatit mnohonásobně víc, než kolik činí jejich příjem…
Navíc, jak říkám, placený sex může v nejlepším případě působit jako placebo. 

U žen naproti tomu došlo k naprosté inflaci sexu: Pro ženu je sbalit muže asi tolik práce jako utrhnout si toaletní papír, a také si toho asi tak cení.
Situace se dnes limitně blíží stavu, kdy každá žena může mít každého muže, ale žádný muž nemůže mít žádnou ženu.
Sex se stal pro ženy samozřejmostí (pokud jej chtějí), pro muže něčím zcela nedosažitelným, neřešitelným úkolem. A tak se nemůžeme divit, když slyšíme, že depresí u nás trpí sedm z osmi mužů.

Žena může snadno sbalit muže,
ale muž nemůže sbalit ženu.
Muž může snadno zajít na pivo,
ale to zas nemůže jít k němu.

Mezi těmi několika málo ženami, které mají zájem o sex, proto najdeme ženy, které toho zneužívají do té míry, že o sebe nedbají, protože vědí, že v tomto ohledu mezi ostatními ženami na konkurenci nenarazí, a že chlapa seženou vždycky.
…Dnes můžeme slyšet mnoho žen, blížících se důchodovému věku, které se opovržlivě vyjadřují, že když budou chtít, mohou mít chlapa každý den jiného, a to i podstatně mladšího. Nepoměr poptávky a nabídky je dnes takový, že na internetu si ženy mohou opatřit muže na ten samý večer, kdežto muži se přes internet nemohou seznámit vůbec.

Ženy prostě vycházejí ze svých možností, a automaticky předpokládají, že pro muže je to stejné. Proto nacházíme zkreslené představy i mezi lesbickými ženami, které trpí představou, že sbalit ženu je pro muže stejně snadné jako pro ně. …Ani argument některých žen, že všichni muži, se kterými souložily, souložili, nezní příliš přesvědčivě.

Jiné ženy zase tvrdí, že to není pravda, že sehnat chlapa je pro ženu ještě těžší než pro muže sehnat ženu, občas i uvedou, jak dlouho žádného neměly.
Je ale tak trochu rozdíl v tom, jak shánějí muži ženy, a jak naopak. Ženy ve většině případů jenom čekají, jestli se nějaký „princ“ náhodou neobjeví. Naproti tomu každý zdravý muž se pokouší alespoň jednou denně sbalit nějakou další ženu. Kdyby to nedělal, propadl by se do naprosté izolace (často i pak), ze které již není úniku. Shánění sexuálních příležitostí se pro muže stalo bojem o přežití – který prohrávají na celé čáře.
Některé ženy připouštějí, že sehnat chlapa mohou velmi rychle, ale hned dodávají, že to není žádná kvalita. – Jako kdyby skutečnost, že sehnat ženu trvá muži x let, byla zárukou nějaké kvality!
Představy žen ohledně vhodných partnerů jsou navíc poněkud nerealistické. …Pokud má někdo být mužského pohlaví, být bohatý, a k tomu ještě alespoň částečně orientovaný na ženy – tak taková kombinace se vyskytuje opravdu zřídka.

Určitý nepoměr v možnostech sexu obou pohlaví existuje i v přírodě. U savců spadá péče o potomstvo na samice, čímž jsou znevýhodněny, a tak jsou na druhou stranu zvýhodněny snadnějším přístupem k sexu. Existuje tedy jakási dělba práce – samice věnují svůj čas mláďatům, a samci věnují svůj čas shánění samiček (které však mají vždy poslední slovo a v podstatě u všech druhů si vybírají samce ony).
Existence módy u žen však podle, z etologie známé, investiční teorie dokazuje, že u lidí došlo k vychýlení z rovnováhy, a že pohlavím, které do vztahů celkově (i se započtením výchovy dětí) investuje více energie a času, jsou muži. (Rivalita mezi příslušníky jednoho pohlaví, kterou móda je, se podle této teorie vyskytuje vždy u toho pohlaví, které investuje méně. U ptáků jsou to například pestře zbarvení samečci.)…Pokud jde o vztahy, které nejsou spojeny s plozením, tak ani nemluvě.
…Ať se to komu líbí nebo ne, „balení žen“ prostě zabere víc času než domácí práce, a v poslední době dokonce víc času než výchova dětí. A často stojí i víc peněz.

Ze skutečnosti, že u téměř všech živočišných druhů svádějí samice samce, kdežto u lidí jsou do této role konvencemi – tedy v podstatě násilím nuceni muži, pro které je „balení žen“ asi tak stejně přirozené jako nosit růžovou podprsenku, pak také logicky vyplývá, jací „muži“ mají u žen úspěch. Rozhodně ne ti s převažující mužskou polaritou. Dobývání žen není ani v nejmenším mužská role. Muži mají být nablízku, „k dispozici“, a když nějaká žena projeví zájem, mají být schopni rychle zareagovat.

Tvrzení, že muži si budují harém, kdežto ženy navazují vztahy jeden po druhém, však biologické zákonitosti příliš nevystihuje. Udržování více vztahů najednou je původní schopností, udržovat jen jeden je degenerativním jevem. Nehledě na to, že harém není o vztazích, ale o vlastnictví.
(V živočišné říši harémy vznikají v případě extrémního pohlavního dimorfismu. Pravidlem bývá nejméně dvakrát vyšší váha samců než samic. U lidí pak vznikají v případě dimorfismu „kulturního“. A v islámském „právu“ je dokonce výslovně stanoveno, že svědectví ženy u soudu má dvakrát menší váhu než svědectví muže.)
Skutečnost, že muži potřebují sex fyzicky, kdežto ženám stačí vědět, že mají možnost, je jednak záležitostí biochemickou (danou toxicitou testosteronu), pak záležitostí psychickou (on je dost velký rozdíl, žít s tím, že člověk možnost má, nebo s tím, že možnost nemá – ty ženy, které si myslí, že možnost nemají, se také dobře necítí), …a v neposlední řadě se jedná o energetický parazitismus. Žena načerpá od muže energii už jenom tím, že je žádoucí. To v opačném směru  samozřejmě nefunguje.
…Počet sebevražd u mužů je dvojnásobný než u žen a rozdíl stále narůstá. (Dále narůstá s věkem.) „Odborníci“ si to „neumějí vysvětlit“. Těžko mohou, pokud nevezmou v úvahu, že muži jsou se stále snižujícími se možnostmi sexu stále víc a víc odříznuti od zdroje energie.

…Dá se říci, že u mužů dokonce platí jistá podivná zákonitost, nepřímá úměra počtu lidí (samozřejmě hlavně žen), kteří znají vaše číslo a počtu lidí, kteří vám zavolají:

když má vaše číslo 10 lidí, zavolá vám někdo tak jednou za 10 dní
když má vaše číslo 100 lidí, zavolá vám někdo tak jednou za 100 dní
když má vaše číslo 1000 lidí, zavolá vám někdo tak jednou za 1000 dní
dále si to už můžete spočítat sami

…Všechny ženy mají moje telefonní číslo. Pokud jej nějaká nemá, je uvedeno na konci této práce.

▀
Mýtus ideálního partnera pak slouží k tomu, aby se lidé honili za chimérami, a všechny skutečné potenciální partnery z masa a kostí odmítali.
Ona „opravdová láska“, na kterou se čeká, kdy někdo najde „tu pravou“ nebo „toho pravého“, je ve skutečnosti založena na karmickém dluhu. – Pokud lidé nejsou schopni komunikovat i tehdy, když se nejedná o dluh, tak je to dost špatné. Navíc je dost naivní, představovat si, že na jednostranném dluhu je možné vybudovat oboustranný vztah. Ale dnešní společnost již možnost navazování vztahů, které by nebyly karmické, neposkytuje. Pokud někdo v minulých životech druhým neubližoval, má smůlu a s největší pravděpodobností zůstane v izolaci. 
…A neobstojí ani obhajování současných rodinných vztahů právě tím, že se do nich dostávají lidé s karmickými dluhy, kteří si je tak řeší. Karmické dluhy se dají řešit i jinak.

Tento mýtus tedy slouží k omezení komunikace na karmické případy, a zároveň je propagandou monogamie.
I když existují i lidé, kteří tvrdí, že monogamisty nejsou, protože nemají jednoho partnera po celý život. Něco takového ani v přírodě neexistuje – snad s výjimkou srostlých červů. V zoologii se monogamií nazývá párové soužití, většinou omezené na dobu výchovy mláďat, a nevylučující ani po tuto dobu jiné sexuální partnery.

A tak dnes vládnou představy, že pro započetí nějakého vztahu je třeba, aby „z nebe“ spadla nějaká zamilovanost, a zároveň ten druhý chtěl. Něco takového je sice u žen možné – mohou předpokládat, že muži budou chtít skoro všichni, ale na opačnou stranu – u mužů to prostě fungovat nemůže.
Na druhou stranu se pak lidé snaží udržet za každou cenu vztahy, které už žádnou z požadovaných podmínek nesplňují – když už je partner cizejší než kdokoliv jiný. K tomu účelu byl dokonce vybudován celý „psychologický průmysl“ manželských a podobných  poraden.

Lásku je třeba mít v sobě. Pak je možné dávat ji ostatním. Pokud jsou láskou nazývány nějaké pocity vyvolané jinou osobou, předmětem nebo institucí, jedná se o nepochopení.
Když je vztah založený na tom, že člověk chce dávat (tím nemyslím po hmotné stránce – v případě takového dávání se zpravidla očekává „protislužba“, jedná se tedy o obchod nebo o manipulaci, a cílem je naopak něco získat), nevadí mu, pokud partnerovi dává ještě někdo jiný. Pokud je ovšem vztah založen na braní, tak logicky nechce, aby od partnerova bral ještě někdo další. aby „ubylo“.
Navíc, pokud někdo dává, dává ze sebe, a může tedy dávat téměř každému. Pokud někdo bere, je omezen jenom na osoby, které si to nechají líbit. A pokud není vhodným manipulátorem, pak je omezen většinou jenom na jednu osobu, která si to nechá líbit z důvodu, že na ni nějaký papír – ať už oddací list nebo „psí knížku“.

Pokud jde o sňatek – i když do něj někdo vstupuje dobrovolně, tedy dobrovolně omezuje svou svobodu, dělá to většinou proto, aby omezil také svobodu toho druhého. Těžko můžeme předpokládat úplně stejnou míru dobrovolnosti na druhé straně – vždy tu bývá určitý stupeň manipulace. A to už tak v pořádku není.

Výsledkem mýtu ideálního partnera je dnešní kult rodiny. „Rodinou“ ovšem není myšlena přirozená rodina – matka a dítě nebo děti, ale rodina, ke které je nějakým arbitrárním způsobem přičleněn nějaký muž, ať již v roli otrokáře nebo otroka. Taková „rodina“ se v dnešní době nazývá „úplnou rodinou“, kdežto přirozená rodina se opovržlivě nazývá „neúplnou rodinou“.
Lidé žijící v „neúplné rodině“ jsou pak diskriminováni. Ženy – svobodné matky  jsou penalizovány daňovými i jinými zákony, neexistuje pro ně možnost vymoci alimenty – na mužích, kteří je často k plození přinutili násilím, nátlakem a vydíráním. Diskriminovány jsou však nejen ženy, ale i děti, jako by za to, že žijí v „neúplné rodině“,  mohly.
Přestože je z psychoanalýzy notoricky známo, že v podstatě téměř všechny psychické problémy pocházejí z přítomnosti otce nebo věkem příliš blízkého sourozence (což původně, při dostatečných věkových odstupech neexistovalo) v „rodině“, lidem jsou do hlavy vtloukány takové věci, jako pseudopotřeba otce, nebo fóbie z „jedináčkovství“.
(Z toho pak sekundárně vznikají další psychické problémy, zejména u slabších jedinců, kteří si nechají namluvit, že musí mít problémy už jenom proto, že jejich rodina neodpovídá nebo neodpovídala normě. Po psychologické stránce jsou problémy z toho, že někdo žije nebo žil v rodině, kde nebyl otec nebo další sourozenci, asi stejného druhu, jako problémy způsobené tím, že někdo nemá nebo neměl panenku Barbie.)
…Lidé jsou vychováváni v rodině, aby se jim pak řeklo, že jenom jejich rodina nebyla dobrá, že skoro všechny ostatní jsou ideální, a později jsou nacpáni do manželství, aby se jim obdobně řeklo, že jen to jejich „nevyšlo“, že skoro všechny ostatní jsou ideální.

Ve společnosti ovládané kultem rodiny pak bývá pravidlem propagace plození, rodičovství – a ne tvořivosti.
Dívky jsou vychovávány k mateřství, a ne k ženskosti (pokud nejsou vychovávány přímo k prostituci). Dokonce i samy pak v důsledku toho často rozvíjejí pouze svou mateřskost a nikoli ženskost.
A mužům je vypírán mozek neustále omílanými frázemi, jako například, že někdo „nemá odvahu ke svatbě“, že někdo „nechce být za někoho zodpovědný“, a lidem ani nedochází jejich absurdnost. – Jako kdyby byla ke ztrátě individuality třeba nějaká odvaha, jako kdyby člověk neměl být v první řadě zodpovědný sám za sebe, a ne se své individuality vzdávat. …Slyšíme řeči o „přijetí závazků“, výrazy jako „k tomu se postavit, kdyby se něco stalo“, kdo se nenechá vydírat, je podle nich sobec, a tak dále, a tak dále… 

Umělá omezení, vyplývající z instituce rodiny, jsou do nebe vychvalována, a tvrdí se o nich, že jsou tady odjakživa.
Ve skutečnosti jde o otrokářskou instituci, která byla ve střední Evropě, která nebyla starověkým otrokářstvím zasažena, v této podobě zavedena až společně s „druhým nevolnictvím“ (což bylo ve skutečnosti ztužené otrokářství, ztužené tím, že na rozdíl od dřívějších otroků si lidé na robotu museli nosit vlastní nářadí), v 17. století. Později byly sice nevolnictví a robota, které u nás tehdy byly spolu s manželstvím zavedeny, zrušeny (i když do jisté míry nahrazeny podobnými, jenom jinak nazývanými institucemi), ale vzhledem k tomu, že nedošlo ke zrušení hlavního pilíře útlaku – manželství a na něm založené rodiny, nedošlo k žádné podstatné změně společenského systému, a nemůžeme tedy dost dobře mluvit o zrušení nevolnictví (nebo přesněji otrokářství).
Pokud se rodina dál označuje za základ státu, znamená to, že „stát“ stále ještě stojí na těchto neofeudálních (ve skutečnosti otrokářských) základech.
Zavedení manželství, tak jak je známe, je tedy až záležitostí baroka, doby, kdy se lidé přestali mýt (protože, když se to dělá z povinnosti, tak už to není třeba), životního stylu, který byl zdejším lidem asi tak stejně vlastní jako barokní architektura. (Připomeňme si bavorské baroko, pro které nám dnes vnucují název „český barok“.)
…Pro ty, kteří tu nebyli v těchto posledních stoletích inkarnováni (případně i jindy, na jiném místě, v jiné otrokářské „společnosti“), je většinou těžko možné tato omezení – „tyto novoty“ – přijmout.

Dnes je propagována izolovaná rodina nebo anonymní společnost, nikoli komunita s komunikací.
Aby se dařilo instituci rodiny udržet, je dnes například cena bytů – a to snad všude na světě – uměle udržována tak vysoká, aby nemohl bydlet jeden člověk sám, ale jen „rodina“. (V ekonomicko-politických systémech, kde nebyl problém s cenou, pak byly byty opět přednostně přidělovány „rodinám“.) A aby tato situace někomu nepřipadala divná, aby se náhodou někdo nezamyslil nad tím, proč tomu tak je, je dnes propagováno, jako něco samozřejmého a přirozeného, společné bydlení lidí stejného pohlaví – například v amerických filmech.
Tlaky na prosazení monogamie jsou tak silné, že třebaže mužská bisexualita dnes není „v módě“ (přednost má „čistá“ homosexualita), každopádně je tolerovaná víc než bigamie. – Mít ke své stálé partnerce ještě milence, je dnes mnohými považováno za společensky přijatelnější než mít milenku…

Argumenty, že jen v monogamii mohou existovat opravdové vztahy, opravdová láska a tak podobně, jak občas ženy (a nejen ty) tvrdí, jsou asi podobného rázu, jako řeči impotentního muže, že „pivo je lepší než ženský“. Právě monogamní vztahy jsou povrchnější – ať se na ně nanese sebevíc sentimentu.
Když slyším, že něco může být najednou jenom mezi dvěma osobami, nenapadne mě „láska“, ale prezervativ. – Pokud mezi dvěma lidmi existuje něco stejně výlučného na psychické úrovni, pak to možná může, podobně jako prezervativ, bránit některým negativním jevům (otázkou je, jak spolehlivě), ale hlavně – podobně jako prezervativ brání přímému fyzickému kontaktu, takové pocity brání přímému citovému kontaktu, fungování na jemnější úrovni.
Biblické „budete jedno tělo“ znamená, že se lidé mají tělesně stýkat, a ne že mají srůst do nějaké podoby siamských dvojčat. Někteří jsou ještě dál a mluví dokonce o „splynutí dvou duší v jednu“. Dělat ze dvou duší jednu –  to už zní úplně jako dělat z lidí mýdlo.

Ženy dnes zastávají monogamii či jednopartnerství hlavně proto, že ve vztazích používají jen levou polovinu hlavy a nejsou ochotny zapojit pravou. Používají rozum a vypočítavost tam, kde muži používají cit. …Často nejde ani tak o monogamii, jako o moneygamii. Pro muže, kteří používají v těchto záležitostech i pravou hemisféru, je něco takového nepochopitelné.

Pokud je někdo schopen chovat city jen k jednomu člověku, můžeme to považovat za něco jako citovou negramotnost.
Dokonce můžeme i vést paralelu: v mnoha patriarchálních společnostech bylo zároveň s potlačováním ženské sexuality ženám zabraňováno i v přístupu ke vzdělání. Trvat dnes na „monogamních vztazích“ je tedy obdobné, jako trvat na analfabetismu. …A opěvování monogamie je vydáváním této citové negramotnosti za ctnost.
Monogamie je vztahem založeným na vlastnictví, a zvlášť ženám dnes často vůbec nedochází, že pokud chtějí muže vlastnit na celý život, a navíc monopolně, je to ukázkovým posunem od být k mít.

Je až neuvěřitelné, jak i ty ženy, jejichž největší životní traumata pocházejí právě z konfliktu s otcem, z konfliktu s bývalým manželem, z toho, že se s nimi rozešel milenec kvůli tomu, že s nimi nemohl z nějakého důvodu založit „rodinu“, prostě z konfliktu s patriarchálními „hodnotami“, právě na těchto patriarchálních dogmatech – schématech monogamní patriarchální rodiny – trvají.

Typickým rysem nynější „civilizace“ je postupné vytlačování „pravohemisférických“ citů „levohemisférickými“ pocity, a jejich zbožšťováním. Když si však rozebereme slovo, které se k označování těchto pocitů často používá: romantika – Roma a antika, tedy antický Řím, neobjeví se nám nic jiného než perverze.

Říká se, že v monogamii se z pohlavního orgánu stává kontrolní orgán (přesněji: kontrolovaný), že monogamie slouží tomu, aby se lidé kontrolovali navzájem, a nekontrolovali stát.
K takové kontrole slouží například i požadavky, aby do zaměstnání chodili muži oholeni a ženy každý den v jiném oblečení. – Podle toho se pak soudí, jestli spali doma nebo někde jinde.
A z podobného důvodu je „společensky nutné“ vědět, co bylo včera večer v televizi. Při probírání pořadů druhý den na pracovišti jde jednak o „opakování látky“ –  o to, jestli si lidé dobře zapamatovali v pořadech obsaženou, převážně monogamní a asexuální propagandu, a pak samozřejmě také jde o to, jestli večer místo koukání na televizi nedělali něco jiného.
A konečně, jak známe již z Roku 1984, cílem potlačování lásky mimo jiné je, aby lidé milovali zvrácené režimy.

…Pokud jde o „ideálního partnera“, můžeme uzavřít: kdo má ideál, má potlačenou sexualitu. Ženy, které chtějí „ideálního partnera“, jsou ženy, které se své sexuality vzdaly, a které jenom chtějí prodat svou „k“ hodně draho.

▄

Pak máme ještě další mýty, jako například mýtus o ekologickém cítění žen. Jelikož je u žen více potlačená sexualita – individualita, ženy snadněji přijímají propagandu a s ní i deprivantský postoj k ekologii. Ten je určen tím, že deprivanti, jakožto neindividuální forma života, se už nereinkarnují.
Logicky bychom tedy mohli u deprivantů očekávat, že budou uvažovat pouze na délku svého života, tedy ve smyslu „po nás potopa“. To, že je tato doba kratší,  že ve skutečnosti jde o uvažování ve smyslu „za nás potopa“, je už věc jiná. Na druhou stranu můžeme u deprivantů pozorovat boj o moc, přetrvávající generace „s úporností hmyzu“. „Společenský“ hmyz, který je tím myšlen, však také není individuální formou života.
Nedostatečné ekologické cítění samozřejmě není jenom záležitostí žen. Deprivantské postoje k ekologii vlivem propagandy a „výchovy“ v současné době stále více převládají v celé společnosti. O odtrženosti od přírody ani nemluvě. – Kdybychom měli uvažovat o vývoji ekologického cítění ve smyslu vývoje debil – imbecil – idiot, úrovni idiot by nepochybně odpovídal právě současný stav.
(Je sice pravda, že u deprivantů dochází napřed k odpojování vyšších funkcí mozku, základní – pseudorozum, zůstává nejdéle. Zdá se však, že dnes již je ve značné míře odpojován i ten. Proto také deprivanti podporují zločinné cíle, z nichž sami nemohou mít prospěch. …Zde již nevystačíme ani s jejich definicí inteligence, tvrdící, že inteligence je schopnost přizpůsobení se.)
Dalším faktorem, proč se ženy chovají konzumněji, neekologičtěji, samozřejmě je jejich snadnější přístup k penězům. …A není až tak těžkou otázkou, jestli například víc kožichů nosí a víc na zvířatech testované kosmetiky používají muži nebo ženy.

Dalším mýtem je třeba mýtus o tom, jak jsou prostituce a porno pouze zneužíváním žen ze strany mužů.
Je absurdní tvrdit, že prostituce je ponižující pouze pro ženy – je ponižující hlavně pro muže. Nechápu, jak může někdo tvrdit, že při prostituci jsou ženy muži zneužívány, když jsou to právě muži, kdo jsou nuceni platit (tedy zneužíváni), a to svým příjmům naprosto nepřiměřené částky.
Prostituce a manželství jsou spíše prostředky k vyřazení mužského principu ze společnosti – muži musí na to, aby si zajistili základní životní potřebu, aby si aspoň trochu srovnali hormonální nerovnováhu a o trochu přiblížili svou délku života délce života žen, pracovat déle, než o kolik si délku života prodlouží. – Tak je to nastaveno – a je to tedy kontraproduktivní.
Je zajímavé, že mnozí cizinci, kteří jsou pod vlivem římského kultu (jmenovitě bavorští Němci), nechápou jako nevěru, když zaplatí prostitutce. Dá se říci, že to zhruba berou tak, jako kdyby zaplatili odpustky. …Kdo však nepovažuje sex za hřích, ten necítí potřebu za něj platit.
A pokud jde o porno, žádný normální muž se nechce jenom koukat na obrázky, které se mu snaží cpát horem dolem do hlavy. Normální muž chce ženskou!

A nakonec je tu ještě mýtus dvojího standardu. Pořád slyšíme, jak muži pořád souloží, kdežto, kdyby to dělaly ženy, byly by považovány za kurvy. Jak je na stejné chování u obou pohlaví pohlíženo různě. Ve skutečnosti jde jenom o to, že muži nemají možnost, tak říkají, jak je to špatné, když to dělají ženy.
Určité věci prostě muži říkají, aby ženy nedělaly to, co muži sami dělat nemohou – s tím jediným výsledkem, že to pak ženy dělají tajně. …Tak je tomu teď, a bylo tomu tak už dlouho, pokud tomu vůbec někdy bylo jinak.
…I když je pravda, že na rozdíl od euroamerické pakultury jsou v některých kulturách „nevěrní“ muži naopak oslavováni – protože jsou tak výjimeční, protože dosáhli něčeho, co je i tam velmi obtížné.
Ve skutečnosti je to však tak, že muži žádné možnosti nemají, ženy možnosti mají – a muži se s tím musí smířit. Dvojí standard tedy sice existuje, ale právě v opačném smyslu. A tak muži ženám většinou zálety tolerují, naopak to ale bývá výjimkou.
A běda, když dá muž svou tolerantnost najevo – ženy pak považují za samozřejmé, že budou před mužem telefonovat svým milencům, a přitom by samy nesnesly, kdyby muž telefonoval s nějakou ženou, natožpak s milenkou.
Pro muže proto není důležité být první, ale zúčastnit se. Takže můžeme zjednodušeně říci, že vzhledem k tomu, že pro muže je problém už sama „účast“, na prvenství kašlou. …A protože je pro ženy účast tak snadná, často chtějí být „první“, nebo dokonce muže ovládnout, zotročit.
Normální muž chce sex a ne zotročovat, ne si něco dokazovat. Sex je přirozený – co jiného by už mělo být přirozenější – a není o dokazování. „Zářezy“, počítání, to je ženské myšlení.
Ženy často mužům vytýkají, že by „spali s každou“, „bez výběru“. Neuvědomují si, že jde o čistě ženské myšlení. Vycházejí z toho, že ony možnost spát s každým mají, a neuvědomují si, že muži neuvažují v dimenzích „spát s každou“, ale spíše sní o tom, jaké by to bylo krásné, kdyby je chtěla aspoň jedna z miliónu.
Navíc mnohé ženy, které si právě tak zakládají na tom, že nespí s každým, mají za rok víc partnerů, než kolik může mít muž za celý život.

Dvojí standard se projevuje také neexistencí sexuálního lékařství pro muže, kdy ženy ještě mají gynekologii, třebaže nesmyslně spojenou s porodnictvím, kdežto muži mají péči roztříštěnou na kožní a na urologii, kam navíc ještě většinou mohou jít pouze na doporučení obvodního lékaře.
(I když „kožní“ má do jisté míry svou logiku. Kůže je kontaktní orgán, a proto nedostatek sexu, kontaktu, primárně způsobuje kožní choroby. Ostatní orgány postihuje až sekundárně.)
Další problém spočívá v tom, že většina sexuálně přenosných nemocí se dá zjistit jen u žen. Nedá se zjistit u mužů. Muži jsou odkázáni na výsledky vyšetření žen, které s nimi často dělají drahoty, a nechtějí mužům nic říci – hrají si na uražené a tvrdí, že to samozřejmě dostaly právě od nich. Některé ženy si dokonce určité lehčí nákazy úmyslně neléčí, „pěstují“ si je, aby držely své partnery „v šachu“.
Velmi jasně se pak dvojí standard projevuje v tom, že žena považuje za samozřejmé, že může muži kdykoli říci: mám nějaký problém, vezmi si prezervativ. Ale už není dost dobře možné, aby muž řekl ženě: něco mám, vezmu si prezervativ.
Velká nerovnost také panuje i v léčebných postupech. Kdežto u žen se dá řada nákaz léčit jednou pilulkou, u mužů trvá léčení obvykle mnohem delší dobu. Muž bývá stejným problémem vyřazen na dlouhé týdny z činnosti.
…Asi proto se ženy v těchto záležitostech obecně chovají daleko nezodpovědněji než muži.

Často se argumentuje s tím, že daleko větší tíha antikoncepce spočívá na ženách, že zatím existují jen ženské pilulky, a že ještě nebyla vyvinuta podobná spolehlivá antikoncepce pro muže. Myslím, že je to dost logické, když o tom, jestli bude sex nebo ne, rozhodují právě ženy. Jakákoliv nová mužská antikoncepce, která bude vynalezena, půjde jenom ve stopách trouchnivějících prezervativů v peněženkách mužů a rozpadajících se, nepoužitých tablet „vijágry“. Tvrzení, že antikoncepce by měla být hlavně záležitostí mužů – to zní asi tak, jako že řidičský průkaz by měl mít spolujezdec a ne řidič.

Stačí se zamyslet nad mnoha způsoby chování žen vůči mužům, nad nejběžnějšími, každodenními záležitostmi, a zeptat se, co by asi ženy dělaly, kdyby chtěli muži totéž provádět jim.
Třeba o takových, jako že ženy si s oblibou dělají z mužů věšák, a je to považováno za zcela normální. Pokud se ale nějaký zadupaný muž vzmůže a vymyslí nepříliš inteligentní vtip o ideální ženě s plochou hlavou na odložení půllitru, je na to všemi pohlíženo jako na něco nemístného.
Muž musí být většinou rád, když si na něj žena vůbec udělá čas. Žena naproti tomu zuří, když si na ni muž neudělá čas, když ona chce.
Jsou i ženy, které na mužích vyžadují, aby spali celou noc na jednom boku – otočeni k nim. Běda, kdyby se otočil zády! Samy se samozřejmě mohou převalovat, jak chtějí. Klidně jdou spát vedle – do jiné místnosti, aby se vyspaly. Kdyby to udělal muž, s největší pravděpodobností by to znamenalo konec vztahu.
Také je dnes společensky přijatelnější, aby ženy chodily méně oblečené než muži (převážně v létě), třebaže každý dobře ví, že ženy obvykle snášejí vyšší teploty lépe, a tak dále.

Třebaže se ženy prohlašují za tak utlačované, mnohé z nich se zároveň chlubí, jak to s muži „uměj“, jak s nimi umějí manipulovat, jak je to pro ně snadné – protože muži jsou „úplně blbí“. Trochu zapomínají, že jde také tak trochu o to, že při takovém nepoměru nabídky a poptávky, jako je dnes, si mohou ženy dovolit opravdu hodně. A také je pro ně proto snadnější získat v manipulaci praxi. Mnozí muži navíc nejsou tak úplně blbí, a o tom, jak s nimi ženy manipulují, samozřejmě vědí, takže ve skutečnosti nejde ani tak o umění žen, jako spíš o trpělivost mužů.
Ti extrémně levohemisféroví muži, na které ženy letí, umějí se ženami manipulovat také. (I když při dnešních možnostech žen, je zřejmě těchto mužů typu „sňatkových podvodníků“ o něco méně než dříve.) Vše je pouze záležitostí možností a jejich zneužitím… Skuteční muži jednak tolik možností, aby si mohli dovolit jich zneužívat, nemají, a pak je jim to prostě proti mysli.Muži zpravidla nevymýšlejí ani žádné intriky, jak si udržet partnerku. To není mužské myšlení.

Mnoho žen (převážně, i když ne výlučně žen) se považuje za něco víc, za „morálnější“, protože neudržují několik vztahů najednou, ale další vztah navazují až tehdy, když předchozího partnera odkopnou – a pokud možno mu co nejvíc ublíží, co nejvíc ho okradou atd. …Často však doplácejí na nasměrování svého výběru partnerů – vzhledem k tomu, jaké muže si přednostně vybírají, stává se jim, že narazí na muže, který naopak okrade je.
Systém takovýchto monogamních postupných vztahů samozřejmě není, vzhledem k nepoměru v tom, jak dlouho trvá sehnat nového partnera pro ženu a pro muže, rovnoprávný. A dá se dost pochybovat o tom, jestli je morální vnucovat někomu – v tomto případě mužům takovéto nerovnoprávné, pro ně krajně nevýhodné vztahy.

Výběr partnerů u žen mnoha žen navíc není o vybírání, ale o přebírání. Vybrat si z mužů, kteří jsou k dispozici, zřejmě některým ženám připadá příliš snadné, a pak si mnoho žen chce dokazovat svou „hodnotu“, léčit si své komplexy méněcennosti tím, že dokáží jiné ženě muže přebrat, že dokáží zničit nějaký vztah. Zhruba můžeme říci, že pro ženy je v tomto směru typická soutěživost, kdežto pro muže souloživost.
…A tak ženy často tak dlouho odmítají muže, které by mohly mít, zkracují život svým kamarádům, kterým „nedají“, a tak dlouho se snaží někoho nějaké jiné přebrat, až nakonec „dají“ tomu „poslednímu pitomci“. 

V žádném případě se nechci zastávat všech mužů. Většina mužů se samozřejmě vzdá a stanou se z nich pouhé karikatury mužů. Chci jen říci, že to, že dnešní muži neumějí pořádně pomilovat ženu, zplešatí a naroste jim „pivní mozol“, není dáno biologicky, ale tím, v jaké „společnosti“ žijí.

▄

Žijeme ve společnosti zcela manipulované na všech úrovních, na úrovni všech rozměrů.
Jsou potlačovány informace o historii, přítomnosti, budoucnosti, dezinformace jsou šířeny jedno- dvoj- a trojrozměrnými médii – slovem, písmem, obrazem, filmem, sochami, divadlem.
Je potlačována sexualita, znemožňován přístup k sexu, lidem jsou vnucovány patriarchální „hodnoty“, jako jsou otec, rodina, manželství, monogamie, „věrnost“, předepsané vzory vztahů, lásek, zamilovanosti. – Dogmata, která nakonec vyvrcholila zákazem potratů – zákazem sexu i v manželství.
A k tomu ještě je tu  potlačování citu pro spravedlnost, potlačování přirozeného práva, zavádění autorit ve zcela převráceném slova smyslu.
(Samozřejmě, že i v případě nebezpečných deprivantů je možné dát před likvidací přednost vrácení individuální duše do těla – pokud jsou k dispozici lidé, kteří to umějí, a jsou ochotni to dělat na vlastní zodpovědnost.)
Lidem jsou vnucovány deprivantské role a vzory, případně mužům vzor boha otce, ženám Mariino panenství, a pomocí Ježíška je vytvářen kult dítěte a podporováno přemnožování.
Dokonce se zamlžuje i pojem individuality samotný. …Pokud se někdo chová masově a potlačuje tak svůj individuální projev, těžko to můžeme považovat za nějaký individualismus!
Jsou zadupávány poslední vzpomínky na něco, jako je lidská důstojnost. – Není divu, něco, jako lidská důstojnost, je ve pro deprivanty zcela nepochopitelný pojem.
…Žijeme ve společnosti, kde je všechno převrácené, kde se to, co je hlavní, nazývá pohlavní, a to, co je ve skutečnosti vedlejší, po-hlavní, se nazývá hlavním.

Je pravda, že u nás jsou heterosexuální styky ve většině případů pouze pokutovány, a jsou tedy po právní stránce považovány de facto za přestupek. (Mám na mysli, pokud je žena usvědčena z heterosexuálního styku svým otěhotněním a pokutována, pokud dá najevo, že jí šlo o styk a ne o otěhotnění tím, že jde na potrat,. Tato právní konstrukce sice může mnohým připadat příliš kostrbatá, ale „druhá strana“ uvažuje právě takto.)
V některých deprivantských homosexuálních diktaturách je heterosexualita stíhána daleko tvrději. Tam platí absolutní zákaz – a tedy absolutní trest. I když, na druhou stranu, přísné zákazy nejsou tak účinné jako systematická propaganda. Dávají totiž onen nádech zakázaného.
Například v Polsku je přes kruté pronásledování heterosexuálních osob podle statistik stále víc sexu než u nás. A v Chile je, přes rizika spojená s heterosexualitou, nejvíc potratů na světě (na počet obyvatel), samozřejmě prováděných „načerno“.
Otázkou ovšem je, jak za takové situace – pod namířenými hlavněmi, může sex fungovat na jemnější úrovni.

Mnoho lidí si myslí, že množství násilí se v průběhu historie nemění, že je v podstatě konstantní. Ale můžeme například odhadovat, že v souvislosti s nadbytečnými porody vyvolanými populační explozí a v důsledku zákazu potratů umírá ve „třetím světě“ každoročně tolik žen, kolik jich dokázali – předchůdci těch, kteří populační explozi vyvolali a potraty zakazují – vyvraždit za dvě století honů na „čarodějnice“.
…O škodách působených na biosféře Země, které jsou také násilím, ani nemluvě.

Z lidí je dnes také vysávána energie a je jim tak zkracován věk sprejerismem. Přesto je sprejerismus, který je ve skutečnosti americkou „psychologickou“, přesněji černomagickou zbraní proti Evropě (v USA je jeho dopad na vlastní obyvatelstvo mírněn budováním tisíců k tomu účelu vyhrazených betonových stěn), z oficiálních míst prohlašován za umění či dokonce za formu protestu.
Nasprejované umění však není sprejerismem. Nasprejované umění je prostě nasprejovaným uměním.
Sprejerismus spočívá v černomagických značkách, které z principu nesmějí žádný smysl obsahovat, a které sprejerovi mají zajistit přísun energie od těch, kteří se v nich, třebas i podvědomě, nějaký smysl snaží najít. Pokud o tom ještě někdo pochybuje, tak ať se zamyslí nad poškrábanými skly v dopravních prostředcích, což je jen jiná forma téhož. Zde už nemůže být o nějakém umění nebo estetice ani řeči, protože tyto škrábance nejsou ani dost dobře čitelné. Navíc jde o působení na podprahové úrovni.
Kdyby se ztrátou energie zkrátil věk lidí o 1 %, znamenalo by to u nás zhruba 100 tisíc obětí, a každých deset let dalších deset tisíc. Když to přepočteme na počet sprejerů, zjistíme, že sprejeři jsou ve skutečnosti masovými vrahy.
Je dost zvláštní, honit se za nějakými, často údajnými, teroristy, kteří, často údajně, zabili několik lidí, či dokonce vést „válku proti terorismu“, a sprejery – tyto skutečné teroristy, kteří mají v Evropě „na svědomí“ možná milióny lidských životů, prohlašovat za umělce.
…Společnost, ve které není trest smrti ani za tak masové vraždění, jakým je sprejerismus, asi může těžko přežít…

▀
Lidé – jak ženy, tak muži by se při dostatečně intenzívním sexuálním životě mohli dožívat osmdesáti let, a to při uspokojivém zdraví.
Co je to dostatečně intenzívní? Pravděpodobně o něco intenzivnější než ve středověku – a hlavně v novověku (do konce 19. století), kdy byla v důsledku špatné hygieny a stěsnání lidí ve městech vyšší dětská úmrtnost a úmrtnost žen v souvislosti s porodem než u primátů a přírodních národů. Navíc šlo o dobu populačního růstu, a tedy i z toho důvodu neobvykle velkého počtu porodů.  Život žen tak byl kratší než by bylo přirozené a k vyrovnání délky života mužů proto stačilo také méně sexu než by bylo přirozené –  život mužů nebylo třeba až o tolik „prodlužovat“. …No, a v porovnání s dneškem – kdy jsou vánoce častěji – by to chtělo sexu o několik řádů víc.
Asi tak: sex se musí studovat denně, a ne jen večerně, dálkově nebo externě.

Život žen je nedostatkem sexu zkrácen jen o několik let, život mužů podstatně víc. Pro muže s mužskou polaritou platí esoterická hranice maximální délky života, které se mohou bez sexu dožít, a tou je 42 let. Vyšší věk je dán buď množstvím sexu nebo smíšeností polarit, tedy tím, že nejsou 100% muži a nemají tedy jen mužskou, ale navíc k tomu i ženskou polaritu.
(V Japonsku dokonce existuje slavnost, které se účastní pouze muži, kteří se v daném roce dožili 42 let. Muži, opilí rýžovou kořalkou, nosí po městě na jakýchsi nosítkách asi čtyřmetrový penis, potácejí se, a v důsledku ztráty koordinace pohybů jím občas i vyrazí nějaké okno. Děkují za to, že se jim díky sexu podařilo tuto „magickou“ věkovou hranici překročit.)
S poklesem množství sexu narostl rozdíl délky života mužů a žen do roku 1989 na osm let. A nyní to bude podstatně víc. U mužů mé generace a mladších dojde vlivem absence sexu k výraznému snížení délky života. Přesné odhady jsou obtížné, ale můžeme zhruba počítat s rozdílem asi dvaceti let.
(Oficiální čísla o tom samozřejmě mlčí. Ve statistikách uváděná střední délka života je ve skutečností průměrným věkem zemřelých – tedy těch, kdo prožili svůj aktivní život v době, kdy bylo sexu mnohonásobně víc než dnes.)

…Možná bychom mohli rovnou nadefinovat, že sexuální život je takové množství, rozmanitost a kvalita sexu, které odstraňuje rozdíl délky života mužů a žen. Pokud tento rozdíl odstraněn není, nejedná se o sexuální život, ale o sexuální smrt.

Ženy se dnes dokonce často i chlubí, že už je sex neláká, že sex nepotřebují. S tím nepotřebováním mají částečně pravdu, protože absencí sexu není život žen zkrácen tak drasticky jako život mužů. („Jen“ o několik let.) Nejde však jenom o to, že dnešní postoj žen k sexu je vůči mužům genocidní, ale také o to, že společnost, ve které neexistuje komunikace, zanikne.
(Je možné namítat, že tato likvidace mužů ve skutečnosti „jenom“ snižuje jejich věk, že je přímo nezabíjí. Ale toto snížení můžeme přepočítat na počet životů: Zhruba by se dalo říci, že když je nedostatkem sexu mužům snížen věk o 10%, je to stejné, jako kdyby bylo vyvražděno 10 % mužské populace, když o 25 %, je to stejné jako vyvraždění jedné čtvrtiny populace.
Při jiném vyvražďování – například nacistickém, šlo přece také o „zkrácení života“. A pokud budeme uvažovat o tom, že při násilné genocidě budou oběti zhruba v polovině svého života, musíme čísla obětí vypočítaná ze zkrácení života ještě zdvojnásobit, nebo je vztáhnout nejen na mužskou polovinu, ale na celou populaci.)

Člověk může k sexu v podstatě zaujmout jenom dva postoje:

pozitivní postoj – člověk se „přinutí“, přemůže lenost
negativní postoj – člověk naopak slabou touhu potlačí, a sex provádí jen z extrémní
   nadrženosti nebo v opilosti, s partnerem, který je na úrovni o několik stupňů nižší.

Myšlenka, že by se měl někdo k sexu „přinutit“ jistě většinu žen pohorší. Ve skutečnosti se ale jedná pouze o přemožení lenosti – a pokud ji člověk v tomto případě přemůže, zpravidla nelituje. Ženám, které tvrdí, že mají nižší potřebu sexu a že se mužům nebudou přizpůsobovat, na druhou stranu vůbec nevadí nutit muže žít v místnostech vytopených na teplotu o deset stupňů vyšší než jaká vyhovuje mužům…
(A už vůbec jim nevadí, že muži, kteří se sami důchodu nedožijí, platí „důchodové pojištění“, přesněji důchodovou daň – platí, aby mohly ženy, které šedesát let nesouložily, nesouložit ještě dalších dvacet let, a braly za to peníze. …Za dřívějšího režimu, kdy byl důchod ze zákona součástí mzdy, tato skutečnost navíc ze zákona znamenala, že ženy pobíraly za stejnou práci vyšší mzdu.)
Pokles zájmu žen o sex není možné vysvětlovat strachem z AIDSu, jak si někteří myslí, protože tomu odporuje skutečnost, že ženy si přednostně vybírají muže právě z těch nejrizikovějších skupin.
Jediné, s čím se snad dá částečně argumentovat je, že lidé chtějí pořád něco nového, a tím sex rozhodně není. – Ale proč jen ženy?

Pokud se dnes podíváme do bulvárního tisku, utvrdí nás to v přesvědčení, že sex už se stal něčím natolik vzácným, že pokud k něčemu takovému vůbec někdy dojde, píše se o tom v novinách…
Dá se říci, že sex v dnešním množství působí spíš jako homeopatikum, tedy obráceně, asexuálně. (Což se ovšem dá zevšeobecnit i na sex v monogamních vztazích vůbec.) Sex nebyl nikdy tak tabuizován jako dnes. Navíc to, co se dnes pod tímto označením lidem předkládá, nemá se sexem nic společného. Jde spíš o asexuální propagandu – a také tak na lidi působí.

Žijeme ve „společnosti“, kde je u mladých lidí sex již téměř zcela vytlačen drogami, střední generace už jen pracuje, a posledními oázami, kde se ještě nějaký sex provozuje, jsou domovy důchodců.
Žijeme ve „společnosti“, kde jsou muži a ženy od sebe odděleni bariérou silnější než býval apartheid, stěnou ze strany mužů zcela neprostupnou. …Nic není absolutní, ale berlínská zeď proti tomu byla dokořán otevřenými vraty.
A pokud jde o konkrétní situaci v této zemi (a pravděpodobně i o situaci v dalších „nových demokraciích“): Žijeme ve „společnosti“, kde jsou ženy ve výprodeji a  muži v likvidaci.

…Sice můžeme uvažovat o tom, že i u lidí dochází do jisté míry ke střídání pohlavních a nepohlavních generací – jisté výkyvy v tomto směru můžeme u svých předků pozorovat … ale pak je otázkou, jestli ještě vůbec nějaká další pohlavní generace někdy bude…

▀
Zde si můžeme uvést sedmiletá období života, jak je chápe astrologie, dvanáct období po sedmi letech, která dohromady tvoří 84 letý životní cyklus:

84	ryby			X____		X	ženy dnes
77	vodnář			▓		X
70	kozoroh		▓		X
63	střelec			▓		X____	muži mé generace a mladší
56	štír			▓		▓
49	váhy			▓		▓____ muži s mužskou polaritou bez sexu
42	panna			▓		▓
35	lev			▓		▓
28	rak			▓		▓
21	blíženci		▓		▓
14	býk			▓		▓
  7	beran			▓		▓
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------
          ženy 	          muži

V souladu s těmito obdobími by se měla rozvíjet i sexualita. Na úrovni Berana jde o to, dokázat si sexualitou svou vlastní existenci – známé coito ergo sum. Na úrovni Býka jde o požitkářský sex, na úrovni Blíženců o sex jako formu komunikace. Na úrovni Raka je to založení sexuální komuny (v žádném případě ne rodiny, i když tomuto stupni odpovídá i plození dětí – k čemuž by nemělo docházet před 21. rokem života), na úrovni Lva zhruba sexuálního „království“. Úroveň Panny odpovídá používání sexu k léčení (pro který mě napadá název „šukoterapie“), úrovni Vah pak harmonizování společnosti pomocí sexuality. Štír by pak odstranil vše zbytečné, Střelec by sex postavil na duchovnější základ, Kozoroh opět na racionálnější, Vodnář by vše přehodnotil a Ryby by sexualitu dovedly k rozplynutí se v kosmické všelásce.

Brzy tedy budou v populaci chybět ženy období Ryb a muži období Střelce, Kozoroha, Vodnáře a Ryb. I když na úroveň sexuality to nebude mít žádný vliv. Z výčtu je myslím jasné, že všechna pozdější období jsou čistě teoretická. Protože v naší společnosti neexistuje sex u dětí, lidé začínají s příliš velkým zpožděním, a tak jediné dvě úrovně, kterých se v sexu dosahuje, jsou úroveň Berana  a úroveň Býka.
Pro pochopení těchto prvních období ani není třeba uvedené dělení astrologie přijímat. Zákonitosti těchto období existují bez ohledu na astrologii. – V prvním období  (období Berana) se nutně musí vyvíjet ego, aby se dítě osamostatnilo od matky. Ve druhém období (období Býka) musí nutně existovat poživačnost, protože se jedná období, kdy dochází k největšímu nárůstu hmotnosti – ze zhruba dvacetikilového dítěte se stává téměř dospělý člověk.
Na úrovni Berana a Býka se dnes naneštěstí často pohybuje i to, co se nazývá tantrou. Buď se jedná o to, že si lidé chtějí dokázat, kam až mohou, nebo jim jde jenom o vyšší požitek ze soulože, kterého na té nejprimitivnější úrovni dosahují tak, že při souloži přikusují buřty, na té jemnější probouzejí energie a dostávají se do stavů změněného vědomí – ale vše končí ani ne tak na úrovni prožitku, ale hlavně požitku.
(Dalším častým omylem v tantře dnes bývá tvrzení, že je nebezpečné provádět sex, pokud se předtím člověk nenaučil různá cvičení s energiemi. Představy, že se mají napřed dlouhou dobu provádět různá cvičení, a pak teprve možná někdy… Naopak je nebezpečné provádět cvičení s energiemi, pokud někdo nezvládl – a nepěstuje sex.)

Také chápu, že na to, aby se mluvilo o sexu u dětí, dnes a hlavně tady nejsou lidé připraveni.
(Když jsem si půjčil v národní knihovně pravděpodobně jediný exemplář knihy Bronislawa Malinowského o sexuálním životě divochů na Trobriandských ostrovech, který u nás je – knihy, která tyto věci popisuje a na kterou odborníci často odkazují, byl jsem za 54 let druhý, kdo si knihu půjčil, a vzhledem k tomu, že nebyly rozřezané stránky, prvním, kdo ji přečetl.)
Důvod proti sexu u dětí je však hlavně ten, že sex na této – dětské úrovni je vyhrazen „dospělým“. Důvod tedy není ten, že by děti byly nezralé, ale že nezralí jsou právě „dospělí“ – a kdyby děti prováděly sex, mohlo by vyjít na povrch, že  mezi tím, jak ho dělají děti a jak „dospělí“, není žádný rozdíl. (To do jisté míry platí i pro sex se zvířaty.)
Dětský sex samozřejmě neznamená sex dospělých s malými dětmi. Naopak, znamená, že v dětství se provádí sex na dětské úrovni, a v dospělosti na dospělé úrovni. Obě věkové kategorie provádějí sex na jiné úrovni, čímž se vytváří přirozená zábrana a není třeba vytvářet zábrany umělé. A protože víme, o co je sex důležitější pro muže než pro ženy, můžeme spekulovat i o tom, že kdyby existoval dětský sex, třeba by se i vyrovnal dnešní nepoměr ve vývoji dětí různého pohlaví – kdy dívky dospívají, hlavně po psychické stránce, podstatně dříve než chlapci.
Obvyklý „argument“, že lidé, aby mohli se sexem začít, musí být pro sex zralí, poněkud zapomíná na skutečnost, že zralost nezávisí na věku, ale na praxi. …Požadavek, aby vztahy navazovali jen partneři, kteří jsou zralí – což znamená, že by měli mít alespoň dvacet až třicet let praxe – to už připomíná, spíš než cokoliv jiného, „trh práce“. Podobně, jako dnes mohou lidé těžko získat praxi v určité profesi, když v ní nepracují, pokud jde o vztahy, naprostá většina lidí za svůj život pro „nedostatek praxe“ nestačí dozrát.
Smutným výsledkem tohoto odkládání začátku sexuálního života je, že u mužů ve věkové skupině 20 – 25 let je nejčastější příčinou úmrtí rakovina varlat.
…Ostatně žijeme také ve společnosti, ve které, místo aby byla dětem nepřístupná reklama, která na ně působí jednoznačně negativně, jsou za nevhodné pro děti považovány naopak informace o sexu (nebo i jen připomínka toho, že něco takového jako sex vůbec existuje).

Během posledních několika set let byla potlačena sexualita na úrovni Raka a během posledních několika let i poslední zbytky sexuality na úrovni Blíženců.
Úrovně Blíženců – komunikace dnes dosahují lidé už jen zcela ojediněle a úrovně Raka už téměř vůbec ne. Proto dnes například není možné založit nějakou sexuální komunu. To bylo ještě sem tam možné v šedesátých letech, a i tehdy to byl problém, protože lidé na to už nebyli připraveni. …A mnoho dnešních partnerských problémů pochází z toho, že lidé zakládají rodiny (které jsou znetvořenou karikaturou původní skupiny), aniž by předtím dosáhli úrovně komunikace.

A protože se dnes už téměř nevyskytují lidé, kteří by dosahovali úrovně komunikace v sexualitě, zaniká v dnešní společnosti komunikace vůbec jako taková. Protože je takových lidí tak málo, nemohou se už ani potkat, a neexistuje proto už ani komunikace roztroušených jedinců.
Nejhorší situace s komunikací je v Čechách, kde proto nemůže, na rozdíl od jiných zemí, fungovat LETS nebo SWINGERS.
Komunikace klesá rychleji než rozvoj komunikačních technologií. Dalo by se tak trochu nadneseně říci, že rozvoj komunikačních technologií nestačí s poklesem komunikace držet krok.

Tento proces samozřejmě pokračuje, a tak je u dnešní mládeže i sexualita na úrovni Býka už téměř zcela nahrazena drogami, a o nahrazování sexu na úrovni Berana u dětí násilím si ani nemusíme povídat.
Další trendy, kdy potlačením sexuality na úrovni Býka dochází k zániku poživačnosti jako takové a k jejímu nahrazení chlubením se, kolik co stálo, nebo kdy „beraní“ osamostatnění se od matky je nahrazeno naopak hledáním náhrady za ni – sem patří ztotožnění se všeho druhu, jsou také dostatečně známy.
I z úrovní Berana a Býka se proto dnes projevují hlavně jejich negativní stránky, a tak jsou dnes často vztahy založeny na boji o moc nebo o nějaké výhody, na násilí, na manipulaci.

▀
Pokud jde o skupinové duše – není třeba se dohadovat, jestli se jedná o nějaké „vyšší“ síly. Ani jestli jsou pozitivní nebo negativní. Stačí pouze říct, že některé jsou víc vyvinuté – ty přejí dobro svým součástem, a jiné jsou méně vyvinuté – ty svým součástem dobro nepřejí. Asi jako člověk, který používá svého těla jako nástroje, až do jeho úplného zničení, a nedopřeje svému tělu nic dobrého – což je také asketický ideál „křesťanství“.
Otázku dobra a zla tedy můžeme chápat například ve smyslu rčení mé babičky. – Když chtěla vyjádřit, že někdo zrovna neoplývá duševními schopnostmi, říkala: „On néni zlé.“ 

Jedinou alternativou k sexu naneštěstí je násilí. Zhruba ve smyslu „buď jsou meče v pochvě, nebo se válčí“. Život je přijímáním a zpracováváním nových podnětů, a když jsou odmítány kladné, logicky pak místo nich přicházejí záporné. (Na nějaké pohádky o transformaci sexuální energie nevěřte!)

Násilí můžeme považovat například za úplně jinou energii, třeba ve smyslu rozdělení na obnovitelné a neobnovitelné zdroje:

sex	~   solární energie, jedná se o nejpřirozenější činnost
násilí	~   fosilní a jaderná energie, nejméně přirozená činnost

…Žijeme však ve společnosti, která ani sex ani sluneční energii nepřipouští.

(„alternativní“ zdroje energie nejsou ve skutečnosti alternativní, ale ty nejpřirozenější, základní; alternativními, v původním slova smyslu, jsou naopak fosilní paliva a jaderná energie)

▀
Nebo také můžeme sex a násilí považovat za opačný tok jedné a téže energie, která buď proudí směrem, který individualitu posiluje (sex), nebo směrem, který individualitu oslabuje (násilí).
…Dosud sice všichni čtou nebo se aspoň dívají v televizi na pohádky o upisování duše čertu, vodnících chytajících dušičky … ale mají z toho jenom legraci.

A zde je opět třeba připomenout, že je rozdíl mezi sexem, který není spojen s plozením, a sexem, který s plozením spojený je. Sex spojený s plozením totiž přestává být pudem zachování jedince a stává se v nejlepším případě (teoreticky) pudem zachování druhu. Jelikož přemnožení je ale záměrně řízeno k likvidaci lidského druhu, ve většině případů nejde o podlehnutí lidské druhové duši, ale o podlehnutí daleko temnějším silám.
Je tedy třeba dělit na sex sex, a na sex nesex – sado maso, sex spojený s plozením, a tak dále. – praktiky, které jsou sice považovány za sexuální, ale které na rozdíl od skutečné sexuality individualitu potlačují.
(Ostatně i požadavek „panenství“ a „panictví“, původně znamenající pouze bezdětnost u duchovních osob měl svůj původ pravděpodobně v tom, že plození je, v dnešní řeči, příliš spojeno s levou mozkovou hemisférou, a může proto blokovat používání pravé hemisféry.)
Obligátní řeči o tom, jak je třeba plodit, aby lidstvo nevyhynulo, vypovídají o plození ze strachu ze smrti, o snaze získat „nesmrtelnost“ alespoň  v podobě genů. Nemusím snad připomínat, že je to pojetí zcela neduchovní, neslučitelné s pojetím reinkarnace – jde tedy o deprivantské pojetí. Navíc přemnožení, ke kterému vede, má za následek pokles duševní úrovně, inteligence (vtělují se méně vyvinuté duše, se kterými je snadnější manipulovat) – a výsledkem je dnešní „pochod lumíků k zářným zítřkům“.

O tom, že se na tomto světě nedá žít, snad není pochyb. Ostatně duše, které se sem vtělují, ani nic takového neočekávají.
Pomineme-li deprivanty, kteří duši nemají, nebo se u nich nemůže významněji projevit, jsou na této planetě vtěleny tyto tři skupiny duší:
Duše nasáté do lidských těl vírem populační exploze. Od těch můžeme jen těžko očekávat nějaké pochopení toho, proč tady jsou a co vlastně chtějí.
Pak jsou tu duše, které sem přišly jako do kina, a nechtějí předem znát děj filmu. Tyto duše bývají inteligentní, duchovně pokročilé, ale jsou „zablokované“ – nechtějí přijímat určité informace. Chtějí si prožít, jaké to je, když nečekaně přijde konec jedné civilizace. Často jsou to krásné ženy.
A konečně jsou to ti, kteří přišli, aby, většinou již od dětství, sledovali průběh tohoto zániku, „dokumentovali“ jej, aby si poznatky odnesly do příštího života. Pokud jsou to muži,  mají tak trochu smůlu. Protože tu už neexistuje sex, nemohou si „prodloužit“ život, respektive nemohou dosáhnout jeho plánované délky, a nemohou proto dokončit svá pozorování. I když možná sem přišli i proto, aby řešili právě tento problém.

…Někdo namítne: a co když žádná reinkarnace neexistuje. Pokud je všechno jen náhodným shlukem částic, pak samozřejmě nic nemá smysl, všechno je jedno, člověk se může na všechno vykašlat, ničím se nezatěžovat, nebo se obracet ke svému bohu, který je ovšem v tom případě také jen náhodným seskupením částic.

Jak jsem se již zmiňoval, funkcí sexu původně nebylo rozmnožování, původně měl sex funkci zvyšování imunity (podobným způsobem pak u „vyšších“ živočichů působí i mateřské mléko a jiné formy krmení).	U primátů však sex dostává v první řadě sociální funkci.
Paradoxně se později ze sexu – který měl u primátů, a tedy i u lidí v první řadě sociální funkci (a bylo to právě udržování četných sexuálních vztahů, které vedlo k rozvoji mozku, a ne nějaké rozbíjení kamenů nebo jejich házení po zvířatech), udělala záležitost zcela asociální. Ze sexu se stalo něco, za co se má člověk stydět, co se má dělat potají, v soukromí, nanejvýš ve dvou, potmě, a nejlépe ještě v nějakém oblečení. Navíc je sex tolerován pouze v případě, kdy se lidé separují do homosexuálních menšin, nebo se izolují v manželských nebo obdobných párech.
Sexualita je dnes potlačena natolik, že dokonce i ty drogy, které byly dříve známy spíš jako afrodisiaka, dnes sexualitu naopak potlačují. Je to dáno tím, že tyto drogy v člověku zesilují to, co už v sobě člověk má – a když někdo potlačuje svou sexualitu, potlačuje ji pak ještě víc.
I pouhá nesexuální komunikace je dnes tolerována téměř výhradně pouze skupinám, které jsou někým nebo něčím ovládány, kde je do jisté míry potlačována individualita, jako je tomu například v případě narkomanů nebo různých sekt. Komunikace individualit tolerována není.  …I když to je možná zbytečně silné slovo, protože v podstatě už žádná komunikace neexistuje.

Jako pozitivní skutečnost můžeme spatřovat, že se občas objeví a mezi lidi rozšíří nějaké zajímavé informace. Na druhou stranu mizí původní prameny, a tak informace pocházejí z čím dál tím méně zdrojů.
Větší nedostatek ale spatřuji v tom, že nikdo lidem naplno neřekne, že mluvit o duchovnu a žít bez sexu, nebo mít hlavu plnou „morálních“ monogamních omezení, je mlácení prázdné slámy, že duchovno bez sexu je blábol.
…Nikdo jim neřekne, že duchovno bez sexu, je jako duchovno bez duc-.

Specifickým rysem nynější české společnosti je navíc komofóbie a sociofóbie, chorobný strach ze slov začínajících na kom- nebo soc-, protože taková slova by mohla implikovat komunikaci nebo, „nedej bůh“, nějaké sociální cítění. Místo toho se „nosí“ všechno na OD, odcizení, odmítání komunikace a pění ód na hierarchické uspořádání „společnosti“.
…Právě nyní jsme svědky „konečného řešení české otázky“, které je ovšem jen součástí likvidace života na celé planetě. 

Patriarchát, systém, který je založen na potlačování jediného zdroje energie pro muže – ženské sexuality, je autodestruktivní systém, ve kterém násilí postupně narůstá, až systém zničí sám sebe. Myslím, že mnoha lidem bylo od začátku jasné, že buď budou zrušeny instituce patriarchální rodiny (tedy „rodiny“ s otcem) a manželství – ať ve formální nebo neformální podobě, nebo společnost zanikne.
Buď byly negativní síly příliš silné, nebo byli lidé příliš slabí, a tak se to nikdy nepodařilo.
Otázkou je, jestli už dnes není na změnu pozdě. Ale i tak nevidím důvod, proč by se alespoň v posledních dnech alespoň někteří lidé nemohli chovat normálně. …Ale ostatní ten důvod zřejmě vidí.

Komunikace je dnes na historickém minimu, násilí na historickém maximu. Co to má znamenat? –  Konec? Bod Obratu? – To nechávám na vás.

…Ani nevím, proč tyhle věci na sklonku života (či spíš na pořádném srázu), za fyziologickým limitem svého těla píšu, ve „společnosti“, kde už se kromě porna pro ženy o mužích s roztaženými peněženkami nic nečte.

          leden 2003  ▓

P.S.:

Právě, když jsem toto pojednání dopsal, dostal jsem také zpětnou vazbu na svou dřívější práci Historie vývoje sexuality.
Práci přečetl větší počet vzdělaných lidí, spíše starších – tedy, dalo by se říci, s životními zkušenostmi, několika národností, lidí, které jsem osobně neznal. Velmi mě překvapilo, že všichni do jednoho tvrdili, že v práci je napsáno něco, co tam opravdu není.
Zdá se, že sex je dnes už tak tabuizován, že pokud někdo toto slovo uvidí, obrazně řečeno, si zakryje oči – není schopen nadále vnímat text – a chrlí ze sebe své podvědomé i vědomé představy a projektuje je na autora. Takoví lidé, kteří „čtou sami sebe“, ovšem nepotřebují text, ale psychoterapeuta. (Zarážející je i uniformita jejich projekcí.)

Je opravdu těžké mluvit s někým, kdo nemá podobné zkušenosti jako vy – nebo pro něj psát. A těch zkušeností dnes mají lidé čím dál tím méně. Téma sexuality se proto stává čím dál tím odtažitější. Téma sexu a vztahů se již dostává do příliš teoretické roviny.
Vypadá to, že nadešel čas přejít „od slov k činům“, od psaní knih k pořádání prožitkových kurzů. …Problém ale je v tom, že dnešní zablokovaní lidé na takový kurs nepůjdou.

      █

Jan Kristek
607 986 503