Desatero z dějin římského kultu

 1. římský kult nevznikl z křesťanství, ale z kultu frýgické Kybélé
 2. papež není nástupce Petrův - Petr v Římě nikdy nebyl
 3. vyškrtáním reinkarnace byla etika nahrazena zhovadilostí
 4. nařízením zobrazování Krista na kříži se stal kult nekrofilním
 5. papežský stát vznikl restitučním podvodem (Konstantinova donace)
 6. římský kult není církví ani katolickým (všeobecným), ale sektou
 7. prohlášením papeže za neomylného byl papež postaven nad boha
 8. popřením práva na potrat bylo právo nahrazeno zvůlí
 9. zákazem svědomí byl kult redukován na plnění příkazů
10. "ekumena" je vatikanizací (obdobou globalizace = amerikanizace)

ad 1.
Roku 204  před n.l. zavedli Římané  v Římě - na  základě proroctví, že
jenom pokud tak učiní, zvítězí nad Kartágem, kult frýgické Kybélé.
Podle  sporých dochovaných  zpráv se  adepti na  kněžství tohoto kultu
sami kastrovali,  pak běželi městem  a do dveří  nějakého domu vhodili
své odříznuté genitálie. Majitel domu  byl povinen dát jim ženský oděv
a šperky,  a  oni  pak  provozovali  jakousi  chrámovou  homosexuální-
eunušskou-transvestitskou prostituci.
Centrum  tohoto kultu  bylo na  vatikánském vrchu,  poblíž místa  nebo
přímo na  místě, kde dnes stojí  bazilika sv. Petra. Odtamtud  se kult
šířil  - podobně  jako později  římský kult,  do dalších  částí římské
říše. Římský kult  pak také údajně přejal i  mnohé z frýgických obřadů
- obřadní roucha, části liturgie, zpěvy aj.
Kult  frýgické  Kybélé  se  později  prohlásil  za  křesťanský.  Velmi
zjednodušeně  západní "křesťanství"  vzniklo tak,  že prvotní křesťané
byli  naházeni lvům,  a za  křesťany se  prohlásili právě  příslušníci
frýgického kultu. Nástup tohoto "křesťanství" k moci pak spadá do doby
císaře Konstantina a papeže Silvestra (zemř. 31.12.).
Dovršením této  přeměny frýgického kultu  na "křesťanský" byl  koncil,
který  Konstantin svolal  roku 325  do Nikáje  ("ničejský" koncil), na
kterém byla zakázána  kastrace. Kult frýgické Kybélé se  měl změnit na
homosexuální sektu, která by fungovala na principu každý s každým.
(Tento  záměr se  zpočátku nedařilo  naplnit. Vzniklo  spíše něco jako
spolek  děvkařů.  Prosazovat  homosexualitu  kléru  se  dařilo  až  od
poloviny 15. století.)
Konstantin  Silvestra  také  bohatě   obdaroval  -  dal  mu  například
Lateránský palác, který pak byl  sídlem papežů až do jejich přesídlení
do  Avignonu.
(Lateránský palác se  dostal do držení císařů za  Nera, který, aby jej
získal, dal rodinu Lateránů vyvraždit).
Tím,  že Konstantin,  poté co  se stal  v Římě  neoblíbeným pro vraždu
svého syna a manželky, uprchl  do Byzance, dal také tomuto staronovému
kultu prostor k boji o moc.

ad 2.
Papežovo  nástupnictví po  Petrovi, ze  kterého (a  jenom z  něhož) je
vyvozován  papežský  primát,  papežské  domáhání  se  vlády  nad všemi
křesťany, popřel  například již roku  1520 ve svém  spisku český rytíř
Oldřich Velenský.  Knížka tehdy vzbudila  velký poprask, protože  byla
tak  dobře napsána,  že byli   ve Vatikánu  přesvědčeni, že  ji napsal
Erasmus Rotterdamský. (Ten,  když ji viděl, ji také  pochválil - přímo
papežskému nunciovi do očí).
Papežové   zhruba  prvních   dvou   století   jsou  totiž   spíše  jen
mytologickými  postavami, jejichž  jména se  uvádějí s  poznámkou "bez
věrohodných údajů".

Povídačky o tom, že byl Petr  ukřižován hlavou dolů na místě, kde dnes
stojí  bazilika   sv.  Petra,  mají  pravděpodobně   za  účel  vzbudit
představu,  že   vatikánský  vrch  (ač  byl   ve  skutečnosti  centrem
frýgického  kultu) byl  v té  době pustým  místem, jakýmsi "šibeničním
vrchem".  Petr   nejenže  nebyl  prvním   římským  biskupem,  ale   ve
skutečnosti ani nikdy v Římě nebyl.
Legendu  o  Petrově  umučení  v  Římě  vytvořil  pravděpodobně  teprve
Jeroným. Od  něj pocházejí i  další omyly. Dogma  o Mariině panenství,
"neposkvrněném  početí", má  svůj původ   v tom,  že výraz  mladá žena
Jeroným  přeložil  jako  panna,  rohatý  Mojžíš  (např. Michelangelův)
vznikl  Jeronýmovým špatným  překladem hebrejského  slova koran, které
znamená kromě rohatý také zářící.

ad 3.
Římský  kult -  nekřesťanský, za  křesťanský se  vydávající - se ihned
snažil  ovlivňovat   celou  křesťanskou  církev,  za   jejíž  část  se
prohlásil, a měnit její původní učení.
Na druhém  cařihradském koncilu roku  553 byly na  podnět tohoto kultu
z bible vyškrtány všechny zmínky o převtělování.
Přesto v  bibli zůstalo, uvádí se,  přes čtyřicet "nesrovnalostí". Asi
nejznámější je Jan 9.2.: "Kdo zhřešil, on sám, nebo jeho rodiče, že se
slepý narodil?" -  Kdy by měl zhřešit, když by  se pak v důsledku toho
měl narodit slepý?
Tuto změnu učení ještě přijala i pravoslavná církev, která se tím také
do jisté míry vzdálila původnímu křesťanství.
Bez převtělování není  možné postulovat etiku, a tak  se jeho popřením
otevřel prostor k popření etiky - což bylo zřejmě cílem.
Například i  Immanuel Kant došel  k závěru, že  bez nesmrtelnosti není
etika  možná. -  Tedy individuální  etika. Možná  je pouze  "etika" ve
smyslu dodržování nařízení autority.
Kant sice o reinkarnacích vysloveně nemluví. Představy o nesmrtelnosti
bez  reinkarnací  -  ať  již  jde  o  jehovistickou  představu  dítěte
hladícího  po  nekonečnou  dobu  pandy  velké,  po  boku  svých rodičů
s vyceněnými  zuby,  nebo  "klasickou"  představu,  být  na věčné časy
a nikdy  jinak zalepen  do obláčku  připomínajícího cukrovou  vatu, mi
nepřipadají jako "nosné".
Popřením  reinkarnací se  také z  původní reinkarnující  se duše  stal
jakýsi neživotný  patvar, což později usnadnilo  popřít existenci duše
úplně   a   ve   jménu   "náboženství"   hlásat   ten   nejbrutálnější
materialismus.
(Tzv. vědecký materialismus vznikl - jako mírnější forma materialismu,
opírající se  o relativně spolehlivá  vědecká fakta -  až v reakci  na
tento  brutální  "náboženský"  materialismus  opírající  se o pochybná
dogmata. - Podobně vznikl  socialistický kolektivismus - jako mírnější
forma kolektivismu, kdy  jsou skupiny lidí řízeny lidmi  - také teprve
až  v  reakci  na  bezduché  masy  ovládané propagandou římského kultu
a skupiny kapitalistů posedlé démonem mamonu.)

ad 4.
Na  třetím  cařihradském  koncilu  roku  680  bylo nařízeno zobrazovat
Krista jako ukřižovaného  (krucifix). V té době byl  kříž zdoben pouze
symbolickými předměty, nejčastěji beránkem. Ten teď musel být nahrazen
mrtvým Kristem a "křesťanství"  se stalo nekrofilním kultem, uctíváním
mrtvého boha.
Tuto změnu však již pravoslavná  řecko-ruská církev nepřijala a nadále
používala (a  používá) zobrazení živého  Krista - ikony  a prostý kříž
bez obrazu.
(I když  zřejmě v reakci  na vnucování krucifixu  proběhlo v byzantské
říši  v  osmém  a  v  první  polovině  devátého století obrazoborecké,
ikonoklastické období.)

I na  území ovládaném  římským  kultem  docházelo k  jistým "herezím".
Uvádí se však, že posledním  umělcem, který se odvážil zobrazit Krista
sice na  kříži, ale ještě  živého - se  vztyčenou hlavou, byl  italský
malíř  Giovanni Cimabue  ve  třináctém  století. (Na  běžném krucifixu
s mrtvým Kristem je hlava posmrtně  svěšená ke straně.) Této hereze se
opět  odvážil teprve  až po  více  než  šesti stech  letech, v  období
secese, například František Bílek.
Podle výnosu z roku 787 (druhý nicejský koncil) musel mít každý kostel
relikvii  -  jinými  slovy  tedy  bylo  nařízeno  uctívat kosti nějaké
pochybné osoby a pochybného původu.
Vrchol této  nekrofilii pak dal  tridentský koncil, který  nařídil, že
i světci  musejí být  zobrazováni jen  jako mrtví  nebo umírající  při
mučení.

ad 5.
Roku 755 daroval Pipin Krátký  papeži Štěpánu II. rozsáhlá území kolem
Říma  a  Ravenny.  K  předání  území  došlo  na  základě  zfalšovaného
dokumentu, "Konstantinovy donace". Papež tehdy prohlašoval, že mu tato
území francký král  nedaroval, ale "vrátil", neboť je  prý daroval již
císař Konstantin papeži Silvestrovi.
Vznik  papežského státu  tak byl  pravděpodobně největším  restitučním
podvodem  v  dějinách.  -  Šlo  o  podobnou  "restituci", jako když si
voršilský "řád"  nechal "vrátit" Národní divadlo.  Jen v trochu větším
rozsahu.
Jestli se nyní u nás římský  kult domáhá vydání lesů na základě nějaké
"druhé Konstantinovy  donace", jestli jeho  představitelé vyvozují, že
jméno  Silvestr pochází  od toho,  že císař  Konstantin tomuto  papeži
daroval ještě  české lesy, nebo jestli  jde o brutální nátlak,  kdy se
již ani neobtěžují padělat dokumenty, mi není známo.
Vznikem papežského státu byly  položeny "materiální" základy pro další
boj římského kultu o moc.

ad 6.
Boj papežů o moc nad  církví vyvrcholil roku 1054 "velkým schizmatem",
odtržením  římského  kultu  od  křesťanské  církve.  Nešlo o spor mezi
západním  a východním  křesťanstvím, jak  se uvádí.  Papež byl  pouhým
jedním z  pěti biskupů podřízených byzantskému  císaři a jeho odtržení
nebylo rozdělením církve ale odtržením sekty.
Římský kult  nikdy nebyl ani církví,  ani katolickým (všeobecným), ani
křesťanským.
Po roce 1054 římská sekta v  podstatě již ani příliš nepředstírala, že
by jí  šlo o něco  jiného než jen  a pouze o  moc, nebo že  by jí snad
dokonce šlo o křesťanství.
Roku 1075  papež Řehoř VII. vyhlásil  "Papežský diktát" a na  pomoc ve
válce proti  říšskému králi Jindřichovi IV.  si pozval "saracény", jak
se  v té  době Turkům  a všem  muslimům říkalo.  V Petrově bazilice se
tehdy zpívaly verše z koránu.
Když nemohla římská sekta křesťanskou  církev ovládnout, snažila se jí
zničit. Spojila se  s Turky a společně s nimi  zahájila boj - křižácké
války proti křesťanskému světu, byzantské říši.
(Myslím, že pokud máme nějaké  území nazývat "křesťanským světem", pak
tedy  byzantskou  říši  a  ne  území  ovládaná  nekřesťanským  římským
kultem.)
Na  územích,  která  římská  sekta  ovládla,  prosazovala  svůj  kult,
v podstatě již zcela oproštěný i  od posledních zbytků křesťanství. To
samozřejmě vzbuzovalo reakci a vznikalo mnoho společenství lidí, kteří
se  nechtěli  křesťanství  vzdát   úplně,  kteří  často  měli  spojení
s byzantskou  říší a  čerpali z  tamního křesťanského  prostředí. Také
proti tomuto  "vnitřnímu nepříteli" vedla římská  sekta křižácké války
- jako proti kacířům.

Když  se římské  sektě nakonec  podařilo porazit  jak byzantskou  říši
(roku  1453), tak  i křesťanská  společenství na  území "říše římské",
mohla  si dovolit  vystupovat ještě  otevřeněji a  navenek u ní začaly
vystupovat rysy původního frýgického kultu.
A tak roku 1464 nastoupila v podstatě nepřetržitá linie homosexuálních
sadistických  papežů   (jestli  k  nim   patřil  již  Aeneas   Sylvius
Piccolomini, není  jisté), kteří postupně dosadili  jako kardinály své
milence  a ti  pak nižší  klérus. Roku  1484 vydal  Inocenc VIII. bulu
proti  čarodějnicím,  na  základě  které  byla  napsána známá příručka
"Kladivo na čarodějnice"  - a tito homosexuální sadisté  začali ze své
nenávisti k ženám ženy mučit a vyvražďovat.
Když  se  pak  objevily  lutherská  a  další  reformace, které se opět
pokoušely   vnést  do   náboženství  prvky   křesťanství,  byl  svolán
tridentský  koncil (1545-1563),  na kterém  byly důkladně propracovány
metody psychologického  boje (jehož součástí  bylo například ovládnutí
školství, tisku a divadla), ale i metody vyhlazování ke křesťanství se
klonícího obyvatelstva.
Na nově dobytých  územích teď římská sekta násilím  zaváděla svůj kult
v té nejnovější,  nejbrutálnější podobě. Nazývala  to "re-katolizací".
Tento  výraz  je  zcela  absurdní,  neboť  jednak  sekta  nikdy nebyla
katolickou ve smyslu  všeobecnou - to bylo jenom  její "zbožné" přání,
a také nešlo o žádný návrat k původnímu stavu.
Mezi - když přihlédneme k  našim historickým mezníkům - římským kultem
doby předhusitské a doby pobělohorské byl nebetyčný rozdíl. V podstatě
jde o rozdíl mezi sektou, která  si ještě nemohla dovolit dávat najevo
svůj frýgický původ a sektou, která si to dovolit mohla.
Namísto  organizace konciliární,  kdy koncil  stál svou  autoritou nad
papežem,   zde  nyní   byla  organizace   papakratická  s   neomezenou
diktátorskou mocí papeže, ze  spolku heterosexuálních děvkařů se stala
organizace homosexuálních sadistů,  militantní a tvrdě disciplinovaná,
v podstatě  organizace  vojenského  typu,  místo  upalování pouze osob
jiného názoru nastoupilo upalování osob  jiného pohlaví, které teď šlo
oproti  dřívějším tisícům  do miliónů,  v za  tím účelem  rozpoutaných
válkách bylo nyní také po  miliónech vyhlazováno obyvatelstvo v celých
oblastech.
Také nekrofilie  dosáhla v potridentské době  svého vrcholu a návštěva
kostelů  plných   krvavých  výjevů  se   změnila  v  obdobu   návštěvy
gladiátorských zápasů.
Zjednodušeně  řečeno, změny  v projevu  sekty byly  natolik velké,  že
tvrdit, že šlo o zcela totožnou  organizaci, že její nástup k moci byl
obnovením  původního stavu  předhusitské doby,  je přinejmenším stejné
jako  tvrdit,  že  baroko  byla  regotizace.  Navíc je absurdní mluvit
o "re-katolizaci" lidí, kteří nikdy - a ani jejich předci přinejmenším
do osmého kolene - členy římské sekty nebyli.
Spíše se  dá mluvit o tom,  že šlo o obnovení  "pořádků" starého Říma.
Ostatně  vždyť  gladiátorské  zápasy  také  nabyly  v  Římě největšího
rozšíření právě v dobách, kdy v Římě kvetl kult (také krvavý) frýgické
Kybélé.  (Podobně zřejmě  i homosexualita,  která byla  ve starém Římě
rovněž velmi často spojena se sadismem.)

ad 7.
Snahy  o prohlášení  papeže za  neomylného tu  byly již ve středověku.
Vyjadřoval se k  nim i Jan Hus, který je  považoval za rouhání: "V tom
také rúhání jsú,  kteříž praví, že papež nemuóž blúditi,  a že ho lidé
mají ve všem poslúchati."
Za  dogma však  byla neomylnost  papeže prohlášena  až na  vatikánském
koncilu roku  1870.
Vyhlášením neomylnosti se stal neomylným  pouze papež. - Bůh tedy musí
být omylný.  Papež tak byl  povýšen nad boha  a římský kult  se změnil
v uctívání papeže.  (Případně v uctívání omylu.  Další možnost, obávám

se,  logika nepřipouští.)  Římský  kult  tak přestal  být náboženstvím
a stal  se   ateistickým  kultem,  kultem   "osobnosti",  či  přesněji
pseudoosobnosti.

ad 8.
Odsuzování  potratů  pochází  již   od  Augustina.  Kromě  Augustinova
tvrzení,  že  lidský  život  začíná  v  okamžiku  početí,  však dlouho
přetrvávalo  také pojetí  Tomáše Akvinského,  spočívající v  postupném
vtělování duše  vegetativní, živočišné a lidské,  podle kterého potrat
v raném stádiu nemůže být zabitím.
Rozhodujícím  útokem na  právo ženy  na potrat  bylo vydání  encykliky
"Humanae vitae" v roce 1968.
Nejde  jen o  to, že  popření  tohoto  práva je  pokračováním honů  na
čarodějnice a že zřejmě pramení z podobné nenávisti k ženám.
Právo ženy  na potrat je  tím nejzákladnějším právem,  od kterého jsou
všechna ostatní  práva teprve odvozena.
Zjednodušeně: Pokud  nemá žena právo  bránit se proti  plodu, pak nemá
ani občan právo bránit se lupiči, který se vloupe do jeho bytu či domu
a stát nemá  právo bránit se  útočící armádě nepřítele  či teroristům.
Pokud  má  plod  neomezené  právo  brát  si  bez  svolení ženy energii
a živiny z  jejího těla, může  si kdokoli silnější  či sprostější brát
bez svolení peníze,  majetek či cokoli jiného od  kohokoli slabšího či
slušnějšího a  silnější stát může neomezeně  vykořisťovat druhý. Pokud
může být žena proti své vůli zotročena těhotenstvím a mateřstvím, může
být zotročen  i kdokoli jiný  a je zcela  v pořádku zotročovat  slabší
státy. A tak dále.
Bez  práva ženy  na potrat   prostě žádné  právo existovat  nemůže. Ve
stejné  míře, v  jaké je   omezováno a  překrucováno toto  právo, jsou
omezována a překrucována i všechna práva ostatní.

ad 9.
Až do nedávné  doby přetrvávala zásada Tomáše Akvinského,  že pokud je
nějaký  rozpor  mezi  dogmatem  a  svědomím,  má  se člověk řídit svým
vlastním  svědomím. Roku  1988 však  papež používání  svědomí zakázal.
A to  nejen  ve  věci  dogmat,  ale  i  v  případě svých výroků, které
platnost  dogmatu nemají.  Jediné, čím  se "věřící"  smějí řídit, jsou
papežovy příkazy.
Lidé se tak  mají stát zcela nesvéprávnými ovcemi,  které na rozdíl od
známé ovce Dolly mají naklonované i myšlení.
Nauka římského  kultu byla v  poslední době zbavena  veškerých stop po
učení Tomáše Akvinského a nadále se  opírá v podstatě jen o Augustina,
a jakési  novotvary.  Je  pak  dost  paradoxní,  když někdo současného
papeže prohlašuje za neotomistu.
(A připomeňme  si, že pravoslavná  církev nikdy neuznala  Augustina za
svatého,  ani za  "církevního otce",  neboť podle  jejího mínění  jeho
názory naukám církevních otců protiřečí.)

ad 10.
Pokud jde o  "ekumenu", jde opět o ukradený  termín - slovo ekumenický
je původně titul cařihradského patriarchy.
A za  oháněním   se  slovem  "ekumena"  se   rozhodně  neskrývá  snaha
o přiblížení se ke křesťanské -  pravoslavné církvi. Naopak, skrývá se
za  ním snaha  Vatikánu proniknout  do všech  církví, ve kterých ještě
zbytky křesťanství  přežívají, ovládnout je a  zničit. Zničit buď tyto
zbytky  křesťanství, nebo  celé církve,  pokud se  jich nebudou  chtít
vzdát. - Opět je to jenom boj o moc. Jen jinými prostředky.
V případě "ekumenických" snah Vatikánu jde o koordinovanou činnost osy
Washington-Řím. Cílem  je ovlivnit, vatikanizovat  ty oblasti myšlení,
které  nelze  přímo  ovlivnit  globalizací  = amerikanizací ekonomiky,
politiky a kultury.

V první, ve druhé, i v dnešní  třetí světové křižácké válce jde hlavně
o boj frýgického kultu proti křesťanským = pravoslavným = byzantinským
zemím  a vyhlazování  jejich obyvatelstva.  Ve druhé  světové křižácké
válce   navíc  Židé   pravděpodobně  doplatili   na  podobnost   svého
náboženství  s křesťanstvím.  - Křesťanství  z židovského  náboženství
vzniklo, frýgický kult nikoliv.
Není třeba velkého důvtipu k tomu,  aby si člověk všiml, že agresivita
a nesnášenlivost římské sekty a za ní se skrývajícího frýgického kultu
stále - a to platí i pro dnešek - narůstá.
Mezi  příslušníky  římské  sekty  se  sice  někdy  jaksi  omylem  nebo
nedopatřením vyskytli a možná i  dnes vyskytnou lidé, kteří to mysleli
či  myslí  dobře.  Sektě  se  však  zpravidla  vždy podařilo je rychle
odstavit, zbavit vlivu, případně  zlikvidovat.
Je  třeba mít  na paměti,  že Vatikán  vždy vynikal  ve všech  druzích
"zpravodajské" činnosti, ve všech  špinavých tricích. Navazovat nějaké
"ekumenické"  styky s  tak nebezpečnou  organizací -  organizací s tak
krvavou minulostí i přítomností, mi připadá sebevražedné.

    listopad 1999

---
Poznámka:
Opět  zdůrazňují  že  výrazy   jako  křesťanství,  církev,  katolická,
rekatolizace,  avignonské  zajetí  (papež  šel  do Avignonu dobrovolně
a pak  dalo dost  práce přesvědčit  jeho nástupce,  aby se přestěhoval
zase  do  Říma),  ekumena,  atd.,  jsou  římským kultem používány jako
prostředky  terminologického  boje  a   proto  jim  připisovaný  obsah
neodpovídá skutečnosti.

zařazeno také jako příloha knihy Drang nach Osten